© Mikó Csaba, 2023

© Kolibri Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóterv és illusztráció © Varsányi Orsolya

Szerzőfotó © Dr. Mészáros Csaba

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

A szöveget gondozta Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-615-122-030-6

1. FEJEZET

Bííp-bííp-bíííp!

A balatoni vízi rendészet segélyhívója élesen felpittyegett.

– Itt Kenéz őrnagy!

A rádióba azonban nem szólt bele senki.

– Itt a Siófoki Rendőrkapitányság vezetője, Kenéz őrnagy beszél, kérem, jelentse a pozícióját! Mi történt?

Süket csönd volt a válasz.

Éjfél múlt. A Balatonon másodfokú viharjelzés volt érvényben.

Az őrnagy az irányítópulthoz lépett. A barométer szokatlanul erős süllyedést jelzett; a szél orkánerővel tombolt, és a távolban ezüstös villámok cikáztak. Pokoli vihar volt készülőben.

– Mi az ördög?…

A Tihany és a Szemes közti részen egy apró pont látszott a radaron.

Egy hajó.

– A Rupert?! Mi az ördögöt keres a vízi rendészet hajója a tavon?

Az őrnagy a mikrofonért nyúlt.

– Hadnagy, jelentést kérek!

A rádió süket maradt.

Az őrnagy elsápadt.

– Az isten irgalmazzon nekik – suttogta, aztán elindította a vészhelyzeti protokollt.

– Száz méter!

A minirepülő egyenletes sebességgel haladt a viharos Balaton felett. A drón alatt a Rupert száguldott. A mentőhajó kormányosa mellett Kolos hadnagy állt, és a drón által sugárzott infraképet fürkészte a monitoron.

– Nyolcvan!

A Rupert fel-le bukdácsolt a hullámokon. Lámpáinak fénye megtört az eső függönyén.

– Ötven!

A vízi rendészet hadnagya a sötétet pásztázta. A Tihany és a Szemes közti viharjelzőt kereste. A készülék szokatlan jeleket küldött, és a rendőr arra gondolt, valaki kint rekedt a vízen, és most a bójába kapaszkodik.

A hadnagy tudta, hogy bárki is legyen az, életveszélyben van. A viharban párlat keletkezik, a víz fölött ötven centi magasságig elfogy a levegő. Ilyenkor még a felszínen maradni is nehéz, nemhogy úszni.

Durr…

Az égbolt megrepedt, és villámfény ragyogta be a háborgó vizet. A csattanást hosszan tartó, fenyegető morajlás követte.

– Ott!

A kormányos a hadnagy által mutatott irányba nézett.

– Állj!

Kolos kötelet hurkolt a derekára, kihajolt a víz fölé, és aztán a hajóhoz húzta a bóját. A legnagyobb meglepetésére nem pórul járt szörföst, de nem is tóban rekedt úszót talált rajta.

– Hisz ez…

Egy kutya küzdött a hullámverésben. Mostanra láthatóan legyengült, és alig bírta felszínen tartani magát. Rejtély, hogyan került a Balatonba az éjszaka közepén.

A hadnagy kiáltására az állat úszni kezdett. A tiszt kinyújtotta a kezét, és épp amikor megragadhatta volna az állatot, a kutyán átcsapott egy hullám, és a kapálózó jószág úgy tűnt el, mint egy mélybe dobott kő.

Az örvény már-már elnyelte, és félő volt, hogy akár tíz-tizenkét méter mélyre is lehúzza, amikor a hadnagy megragadta a kis szőrös testet, és egyetlen mozdulattal beemelte a hajóba.

– Na, Csui – mondta neki kedvesen, miután megnézte a nyakörvén a nevet. – Most szépen hazamegyünk, jó?

2. FEJEZET

A másnap reggel tomboló meleget hozott. Olyan hőségre ébredtek a balatoni nyaralók, mintha le se ment volna a nap éjszakára.

A lellei vidámpark bejáratánál jókora tömeg tolongott. A cirkusz ponyváján molinó hirdette:

CSIPOLLA, AZ ORÁKULUM!

CSIPOLLA, A BOSZORKÁNYMESTER!

A forróság elviselhetetlennek érződött; a sorban állók izzadtan legyezték magukat, a gyerekek fele fagyit nyalt, a másik fele fagyiért könyörgött; a távolban hűsölésre csábítón kéklett a Balaton, de hiába.

– Ne maradjatok le!

A két gyerek, Zoé és Soma versenyt morgott az anyjuk mögött, miközben együtt sodródtak a tömeggel. Tizenkét évesek voltak: ikrek.

A barna hajú kislány fürdőruhát viselt, rajta hosszú pólót, nyakában fejhallgató lógott. A fiú atlétát meg bermudát, és a testvérével ellentétben neki göndör, fekete fürtjei voltak.

– Miért kellett idejönni?

– Miért nem maradhattunk Szemesen?

– Én eleve a Balatonra se akartam jönni!

– Mennyire félhetett már az a szegény kutya éjjel! – siránkozott Zoé. – Szerintem fontos lett volna neki, hogy ma vele maradjak!

– Irigyellek – gúnyolódott Soma. – Neked elég egy korcs kutya, és máris boldognak érzed magad!

– Én viszont sajnállak! – vágott vissza a lány. – Folyton sírsz, hogy nem járhatod be a világot, aztán se a világot nem járod be, és még a nyaralást se élvezed!

– Te beszélsz?! Te meg egyfolytában csak zenét hallgatsz, és nem csinálsz semmit!

– Te meg folyton csak nyüzsögsz, és így se csinálsz semmit!

– Elég! – Az anyjuk hátraperdült. – Ide figyeljetek! Mind a ketten! Soma! Te folyton azt hajtogatod, Szemes dögunalom. Tessék! Itt vagyunk Lellén! Zoé! Te meg mikor érted már meg, hogy csak mert az apád hazahozott éjjel egy kutyát, az attól még nem a miénk! Jelentkezni fog érte a gazdája! Most pedig, miután elértétek, hogy mindjárt elbőgöm magam, bemegyünk ebbe a rohadt sátorba, és juszt is jól érezzük magunkat!

Azzal belépett a cirkuszba, az ikrek pedig megszeppenve követték.

A sátor belsejében félköríves lelátó fogadta őket. A fából készült padsorok dugig teltek nézőkkel. A porondra fény vetült, és egy frakkot és cilindert viselő öregúr lépett középre.

– Hölgyeim és uraim! Fiatalok és még fiatalabbak!

A legkisebbek hangosan fölnevettek, Soma elfintorodott.

– Te jó ég…

A frakkos folytatta:

– Isten hozta önöket! Engedjék meg, hogy bemutatkozzam: én vagyok ennek a cirkusznak az igazgatója! Ezennel van szerencsém bejelenteni önöknek a ma délelőtti műsorszámunkat!

– Ezek szerint esti is van? Remélem, nem kell addig itt maradnunk.

Az anyja lepisszegte Somát, aztán intett Zoénak, hogy vegye már le a fejhallgatót.

– A délelőtti műsorsáv a vendégművészeké – folytatta az igazgató.

– Tehát akik most jönnek, azok nem is igazi cirkuszosok? – fintorgott Zoé.

– Dehogynem – felelte az anyja–, csak épp vendégművészek, hallhattad.

– A hagyományt ma délelőtt Csippola, a boszorkánymester viszi tovább, aki egy rendkívüli műsorszámmal fog kedveskedni önöknek!

A reflektorfény a bejáratra vetült, és a szétnyíló sátorszélek közül magas, szakállas férfi lépett elő. Piros köpenyt viselt, fehér nadrágot, kendőből hajtogatott homlokpántot; szikár arcát forradás szelte ketté.

– De hisz ez nem is artista!

Soma máris menni akart. Indulás előtt azzal győzködte magát, hogy láthat majd artistákat, akiktől ellesheti a trükkjeiket, erre kiderül, hogy itt semmi ilyesmire nem számíthat.

Soma úgy gondolt magára, mint egy nindzsára. A nindzsák, mondogatta Árminnak, aki a legjobb barátja volt, a nindzsák fáradhatatlanul fejlesztik magukat, és ezért előbb-utóbb legyőzhetetlenek lesznek.

A fiú ugyan nem akart nindzsa lenni, de egy világutazó kalandornak a nindzsákhoz hasonlatos, rendkívüli képességekre van szüksége: hegymászásra, szaltózásra, legalább hat percig tartó víz alatti tartózkodásra… Csupa olyasmire, amit Soma az artistáktól remélt ellesni a cirkuszban, akik viszont, mint kiderült, nem is lépnek ma fel.

– Na jó! Mentem dodzsemezni, sziasztok!

– Maradsz, ahol vagy, és nem mész sehová!

Az anyja olyan erővel markolta meg a fiú kezét, hogy Soma felszisszent.

– Elegem van! – sziszegte, és a szemét elfutotta a könny. – Bár lenne saját pénzem, esküszöm, hogy egy percig se maradnék veletek!

Zoé, aki az anyjuk másik oldalán ült, lesújtó pillantást vetett a testvérére. Soma épp felelni akart erre a „minek kellett ez?” nézésre, amikor váratlanul sötét lett.

Az orákulum a porond közepére lépett. A fiú pedig percekkel később már nem győzött hálát adni a sorsnak, amiért az anyja nem engedte meglógni.

Az orákulum egy darabig némán állt a porond közepén. Végül amikor a csönd és a várakozás elviselhetetlenné vált, megszólalt:

– A nevem Csipolla, és nem Csippola – kezdte a boszorkánymester, és fölnézett. A nézők felhorkantak. Az igazgató megköszörülte a torkát:

– Elnézést kérek! – felelte. – Megismétlem tehát: Hölgyeim és uraim, mélyen tisztelt publikum! Ezennel van szerencsém bemutatni önöknek Csipollát, a világhírű orákulumot! A méltán népszerű boszorkánymestert, kinek varázsereje túlmutat a világ határain! A mágust, kiért idegen országok közönségei vörösre tapsolták már a tenyerüket, és aki kis hazánkban először nálunk lép fel, hogy bemutassa önöknek fantasztikus csodatételét! E varázslatos eseményen teljesíti egy, azaz egyvalakinek leghőbb kívánságát a közönség soraiból! Akár a legképtelenebbet is!

A nézőtéren feszült csönd támadt. Soma, aki idáig tüntetően a padlót fixírozta, önkéntelenül is felkapta a fejét.

– Köszönöm, igazgató úr – hajolt meg a piros köpenyes orákulum. – Most pedig – nézett körbe –, mielőtt elkezdeném műsorszámomat, mely valóban egyedülálló, engedjék meg, hogy én is a figyelmükbe ajánljak valakit. Mégpedig egy igen ritka és kivételes embert, akire hosszú évekkel ezelőtt magam találtam rá egy föld körüli utam során. Egy férfit, ki hosszú és magányos éveket töltött egyedül egy lakatlan szigeten, és a túléléshez csupán egyetlen dologra számíthatott: a puszta erejére. Engedjék meg, hogy bemutassam: Hispánt!

A reflektor újfent a porond szélére vetült. A takarásból egy hatalmas ember lépett elő. Robusztus termetén kötélvastag izmok dagadtak, és mezítláb, félmeztelenül közeledett Csipolla felé. Mire az igazgató kisietett, a hústorony a porond közepére ért.

Soma álmélkodva figyelte a szögletes arcú óriást.

– Hispán? – Zoénak ismerős volt a név. – Az nem abból a gladiátoros filmből van?

– Csitt már!

Soma előrehajolt. Az orákulum rámutatott a mellette álló férfira:

– Ahogy említettem, Hispán egy lakatlan szigeten élt. Nap nap után meg kellett küzdenie a túlélésért, így aztán, miután elhoztam a szigetről, egy jó darabig csupán a vérig tartó küzdelmek megvívása révén tudta fenntartani magát. Hisz egyedül ahhoz értett. Bárhol bárkivel kiállt, és bárhol bárkit legyőzött! Mígnem, ellenfél híján, bikákkal kellett megharcolnia!

– Fuj!

Zoé nem tudta türtőztetni magát.

– Nyugi, biztos vágóhídra szánt állatok voltak – nyugtatta őt az anyja.

– Negyvenhét bikát ölt meg pusztán az ökle erejével! – kiáltotta az orákulum. – Ezek közül hármat mindössze egyetlen ütéssel! Lehetett volna több is, de mikor félrecsúszott a csapása, a bika szarvát törte le iszonyatos erejével!

A közönség lélegzet-visszafojtva ült. Hispánnak moccannia se kellett. Egyszerűen attól, hogy ott állt, elhittek róla mindent.

– Most pedig – fordult körbe az orákulum – szeretnék kérni egy pénzérmét. Van valakinek egy százasa?

Néhány pillanattal később egy halom aprópénz hevert a porondon. Csipolla intett Hispánnak, aki biccentett, és a pénzérmékért indult.

– Remélem, senkinek nem ezen múlik a vacsorája!

A közönség soraiból nevetés hallatszott. Hispán felmutatta az első érmét, majd amikor a reflektor roppant kezére vetült, a két ujja közé fogta a vasdarabot, és egyetlen mozdulattal meghajlította.

Így tett a többivel is, amiket a porond homokjában talált.

A közönség hüledezett.

– Most pedig – állt újra a manézs közepére az orákulum –, Hispán ereje után, meggyőződhetnek a gyorsaságáról is!

Intésére három palackot hoztak be a segédek; felállították őket a porondon, sorban, egymás mellé, aztán Csipolla folytatta:

– Íme, a hihetetlen mutatvány, mely még tele palackokkal is csodaszámba menne, de az üresekkel egyenesen utánozhatatlan!

A hangszórókból ütemes dobszó áradt. Hispán letérdelt az üvegek mellé, feltartotta a kezét, és a dobszó tetőpontján lesújtott a tenyere élével.

A közönség hangos ujjongásban tört ki. Az óriás egyetlen suhintással letörte a három üveg tetejét. Mégpedig úgy, hogy azok el se dőltek.

– Hispán! Hispán! – dörögte az orákulum, és miután a félmeztelen óriás kisétált, Csipolla csöndet kért.

A fény ezután újra rászegeződött. A szikár, forradásos arcú férfi úgy állt ott, akár egy legendás, ezeréves varázsló.

– Most pedig – kezdte halkan – eljött a pillanat, amikor valakinek megváltoztatom az életét.

Soma már teljes eksztázisban ült. Előrehajolva bámulta Csipollát, készen arra, hogy a következő pillanatban lerohanjon a porondra.

– Egyvalakinek – folytatta az orákulum – teljesíteni fogom a legbensőbb és a legvágyottabb kívánságát. Egyetlenegy valakinek, akit véletlenszerűen kiválasztok önök közül.

Soma felállt.

Az orákulum a szemére húzta a homlokáról a kendőt, majd forogni kezdett, és amikor megállt, kinyújtotta a kezét.

– Te!

Soma felujjongott. Itt a lehetőség! Itt a vissza nem térő alkalom! Végre elindulhat bejárni a legeldugottabb, legzordabb tájakat is! Nem kell többé Szemesen nyaralnia!

– Te jó ég!

A kiáltás két sorral följebbről érkezett. Egy szoknyás, feltűzött hajú nő volt az. Bő felsőt és vászontarisznyát viselt. Mint egy eltévedt népművelő, aki itt ragadt, hogy megnézze az orákulum műsorát.

– Még sose nyertem semmit!

A közönség nevetett. Ugyanakkor érezhetően irigy kíváncsisággal figyelték, amint a nő elindul az orákulum felé.

Soma visszarogyott a padra.

– Üdvözlöm – köszöntötte a nőt Csipolla. – Hogy érzi magát?

– Nem is tudom – felelte amaz. Szemlátomást zavarba jött a rengeteg rászegeződő tekintettől. – És fogalmam sincs, hogy mi következik.

– Most az következik, hogy megkérdezem, mi a leghőbb vágya.

– Az, hogy elkészüljön időre az ebéd. Mire a gyerekek hazaérnek az apjukkal a hajókirándulásról.

Jóleső nevetés harsant. A porond közepén álló anyuka zavartan mosolygott.

– Akkor még inkább örülünk, amiért időt szakított ránk, és ellátogatott a műsorunkra – bólogatott az orákulum. – Jól sejtem, hogy nem élete álma a húslevesekhez répát pucolni és az irdatlan mennyiségű sült krumplihoz burgonyát hámozni, igaz?

– De még mennyire, hogy igaz! – bukott ki a nőből. A lelátókról újabb hahota zengett fel.

– És? Akkor mit csinálna helyette? Nyugodtan kimondhatja! Akár a legfurcsább, legkülönösebb óhaját is! Higgye el, itt nem botránkozunk meg semmin, igaz?

– Igaaaz! – zúgta kórusban a tömeg, és a nő máris mondani kezdte:

– Nos, én egész életemben mindig is amazon akartam lenni!

– Úúúúú!

A közönség értetlenkedve hördült fel, az orákulum azonban biccentett:

– Mármint női harcos, igaz?

– Mint Fu Hao! Vagy Lozen, az apacs harcosnő!

– Mi van? – Zoé értetlenül az anyjára bámult, aki csak mosolygott.

– Ez csak műsor – suttogta. Egyedül Soma figyelte elkeseredve a jelenetet.

– Értem, értem – felelte az orákulum.

– Vagy Tomoe Gozen! – lelkesült be egyre jobban a nő. – Vagy Mocsizuki, akinek nindzsa felmenői voltak! Vagy Zingu hercegnő, aki a legnagyobb női harcos volt a történelemben!

– Egyszóval, a késével ezentúl nem répát akar pucolni, hanem ügyesen célba dobni, igaz?

– Hát én nem tudom, hogy mikre voltak képesek ezek a nők, de az biztos, hogy nekik nem parancsolt senki!

– Igeeen! – Egy egész női kórus vágta rá azonnal a nézőtérről.

Az orákulum biccentett, aztán csöndet kért, és mikor a fény már újra csak kettőjükre szegeződött, fölemelte a kezét.

– Most mit kell csinálnom…? – kérdezte a nő, a hangja azonban elakadt; teste megfeszült, és a beállt csöndben a porond közepén görnyedten és esetlenül ácsorgó népművelő egyszer csak kihúzta magát. Immár egy karcsú és büszke nő állt Csipollával szemben.

Erős volt, energikus, és mintha tíz centivel magasabb lett volna, mint eddig. Soma hüledezve nézte.

A cirkuszosok ekkor késeket hoztak be a színpadra, odatették a nő elé, aztán becipeltek egy jókora céltáblát is, és felállították a porond közepére. Csipolla ezt követően beállt a tábla elé, pontosan a nővel szemben.

– Dobja.

– Mi?

– Ne féljen, dobja.

A nő úgy vette fel a kések egyikét, mint aki örökké ilyet forgatott. Két ujja közt megpörgette, feldobta, és a pengéjénél elkapva, irtózatos erővel elhajította Csipolla felé.

A tömeg felhördült. A kés pontosan az orákulum feje fölött állt a fába.

Aztán íjat hoztak. A mostanra ruganyos párducként mozgó nő szemét bekötözték, ő pedig sorra egymás után lőtte a nyílvesszőket a tábla felé. Pontosan tíz centiméterenként körberajzolta velük a rezzenetlen arccal álló orákulumot.

A közönség ekkor már nem is tapsolt, hanem tombolt. Aztán az eksztázis csúcspontján, épp a legizgalmasabb résznél, mikor már mindenki arra várt, hogy mivel lehet a feszültséget még fokozni, váratlanul sötét lett, és az orákulum hangja hallatszott:

– Egy nap egy kívánság. Holnap ismét várjuk önöket.

És a következő pillanatban kigyúltak a fények. A porond üres volt. A nő és az orákulum nem volt sehol.

A kirobbanó tapsviharban Soma megigézve és némán ült. Aztán hirtelen felugrott.

– Ki kell mennem pisilni! – kiáltotta, és kiszaladt a cirkuszból.