A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kimberly McCreight: A Good Marriage

HarperCollins Publishers, New York, 2020

Ez a történet a képzelet szüleménye. A regényben szereplő összes karakter, szervezet és esemény a szerző fantáziájából ered, vagy a fantáziája szűrőjén keresztül jelenik meg.

Fordította: Komló Zoltán

Borítóterv: Malum stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2020 by Kimberly McCreight

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2022

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez

a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

ISBN 978-963-566-359-0

Elektronikus verzió v1.0

Tonynak,
minden jó kezdetének.
És az egyetlen végnek, ami számít.

A szerelem sosem hal természetes halált

ANAÏS NIN: The Four-Chambered Heart

PROLÓGUS

Egyáltalán nem akartam, hogy ez történjen. Ostobaság ilyet mondani. De ez az igazság. És nyilvánvalóan senkit sem öltem meg. Ilyet soha nem tennék, soha nem tudnék tenni. Te is tudod. Jobban ismersz, mint bárki más.

Követtem el hibákat? Az tuti. Hazudtam, önző voltam. Bántottalak. Ez az, amit a leginkább bánok. Hogy fájdalmat okoztam neked. Mert a világon mindennél jobban szeretlek.

Tudod, ugye? Hogy szeretlek?

Remélem. Mert folyton ezen jár az eszem. És a magánzárkában rengeteg idő jut a gondolkodásra.

(Nyugi – én magam dumáltam be magam „a kalitkába”. Így hívják a magánzárkát. Állati zajos odakint a jónép közt. Az embereknek egész álló éjjel jár a szájuk, sivalkodnak, vitatkoznak meg hülyeségeket motyognak. Ha az ember nem hibbantan kerül be ide, akkor is úgy végzi. Márpedig én nem vagyok hibbant. Tudom, hogy ezt is tudod.)

Magyarázkodás. Változtatna az valamin? Legalább a miérttel elkezdhetném. Mert ez sokkal nehezebb, mint gondoltam – a házasság, az élet. Ez az egész.

Eleinte olyan egyszerű. Megismerkedsz valakivel, aki jól néz ki, okos és vicces. Valakivel, aki jobb nálad – mindketten tudjátok, valamilyen szinten legalábbis. Beleszeretsz. De még inkább beleszeretsz abba, amit rólad gondol. Szerencsésnek érzed magad. Mert szerencsés vagy.

Aztán telik-múlik az idő. Mindketten túl sokat változtok. Te túlságosan ugyanolyan maradsz. Az igazság a felszínre furakszik, és a láthatár elsötétül. Végül aztán magadra maradsz olyasvalakivel, aki annak lát, aki valójában vagy. És előbb-utóbb tükröt tart eléd, és kénytelen leszel a saját szemeddel látni.

És ki a fene tud ezzel együtt élni?

Így aztán teszed, ami telik tőled, hogy életben maradj. Friss szempár után kezdesz kutatni.

LIZZIE

JÚLIUS 6., HÉTFŐ

A nap egyre lejjebb ereszkedett az irodám ablaka mögötti felhőkarcoló-rengetegben. Elképzeltem magam, ahogy ott ülök az íróasztalomnál, és hagyom, hogy teljesen leereszkedjen a sötétség. Azon tűnődve, hogy ma este talán végre egészben magába nyel. Hogy utáltam azt a hülye irodát.

A szemközti magas épületben kigyúlt egy fény. Nemsokára jön a következő – emberek teszik a dolgukat, élik az életüket. Mindent összevéve bizonyára jobb is volt beletörődni, hogy egy újabb hosszú éjszaka vár rám. Végül aztán kinyújtottam a kezem, és felkapcsoltam a lámpát.

A padlóra hulló kis fénykörben ott virított a meghagyott ebédem, amit Sam csomagolt nekem aznap reggel – a spéci sajtos, borsos, pulykás szendvics a megfelelő rozskenyéren répával, mert aggódik, némi joggal, hogy vitaminhiányban szenvedek. Tizenegy év óta, amióta együtt élünk New Yorkban – ebből nyolcat házasságban –, mindennap Sam csomagol nekem ebédet, még azokon a reggeleken is, amikor ő maga egyáltalán nem képes munkába menni.

Lagymatagon belerúgtam a megmaradt ebédembe, miközben a számítógépen megnéztem, hány óra: 19:17. Még nem is volt olyan késő, csak nekem a Young & Crane-nél mindig vánszorog az idő. A vállamat görnyesztve próbáltam koncentrálni az igazságügyi minisztériumnak címzett, még mindig harmatgyenge válaszlevélre, amelyet az iroda egy másik, nulla büntetőjogi tapasztalattal rendelkező rangidős alkalmazottja kedvéért néztem át. A kliens egy mobiltelefonakkumulátor-gyártó volt, amelynek több igazgatósági tagja után is nyomoztak bennfentes kereskedelem miatt. Tipikusan olyan büntetőügy volt, amilyenekkel az ügyvédi iroda foglalkozott: váratlanul kialakult ránc egy már korábban is meglévő vállalati ügyfélen.

A Young & Crane nem rendelkezett kimondottan fehérgalléros büntetőjogi praxissal. Helyette ott volt neki Paul Hastings, a New York Déli Körzet Erőszakos és Szervezett Bűnözés Elleni Egységének volt főnöke. Meg most már én is. Paul a szövetségi ügyész hivatalában csapott le rám, de közel állt mentoromhoz és főnökömhöz, Mary Jo Brownhoz is, aki négy hónappal ezelőtt ragaszkodott hozzá, hogy Paul adjon nekem munkát az irodánál. Paul lehengerlő, jól ismert ügyvéd volt több évtizedes tapasztalattal, de nekem a Young & Crane-nél mindig olyannak tűnt, mint valami nemrégiben nyugalmazott versenyló, amelyik alig várja, hogy még egyszer, utoljára felcsapódjanak a kapuk.

M&M’s. Az kell nekem, hogy átrágjam magam a levélen, amely minden erőfeszítésem dacára még mindig csak hárombekezdésnyi kevéssé meggyőző mellébeszélés. A Young & Crane roskadásig megrakott nasiszekrényében majdnem mindig volt M&M’s – egy kis extra kényeztetés, hogy megkönnyítse az éjszakázók lélekölő munkáját. Már épp indultam volna megkeresni, amikor egy e-mail értesítő jelent meg a mobilomon, amely az íróasztalom túlsó felén hevert, olyan helyen, ahol nem vonja el a figyelmemet. A személyes fiókomra érkezett üzenet Millie-től jött, és a tárgy rovatban az állt, hogy „Légy szíves, hívj vissza”. Az utóbbi hetekben nem ez volt az első e-mailje. Általában nem szokott így sürgetni, de azért volt már rá példa. Nem feltétlenül jelentette azt, hogy tényleg ég a ház. Az üzenetet anélkül archiváltam, hogy megnyitottam volna. Majd elolvasom ezt is, meg a többit is, amit az utóbbi időben küldött – végül mindig elolvastam őket –, de nem ma este.

Még mindig a mobilomat néztem, amikor megszólalt az irodai telefonom. Külső hívás a közvetlen vonalamon, hallottam a szimpla csengőhangból. Feltehetően Sam. Nem sokaknak volt meg az új közvetlen számom.

– Itt Lizzie – szóltam bele.

– Önnek R beszélgetése van New York állam egyik büntetés-végrehajtási intézetéből… – darálta egy számítógép generálta férfihang, majd végeérhetetlen csend következett.

A lélegzetem is elakadt.

– Zach Grayson – mondta egy igazi emberi hang, mielőtt az üzenet visszaváltott volna automatára. – Ha hajlandó elfogadni a költségeket, nyomja meg az egyes gombot.

Megkönnyebbülten fújtam ki a levegőt. De Zach… nem tudtam mire vélni. Várjunk csak – Zach Grayson, a Penn Lawról? Már jó pár éve nem jutott eszembe Zach, azóta, hogy a New York Timesnak azt a cégprofilját olvastam a ZAG Inc.-ről, a mérhetetlenül sikeres Palo Altó-i logisztikai startup cégről, amelyet ő vezetett. A ZAG létrehozta a Prémium tagság megfelelőjét számtalan kisvállalkozás számára, amelyek az Amazonnal próbáltak versenyre kelni. A szállítmányozás nem hangzik valami világrengető dolognak, ám szemlátomást rendkívül profitábilis volt. De amióta az egyetemet elvégeztük, nem igazán beszéltünk egymással. A géphang megismételte az utasítást, figyelmeztetve, hogy fogy az időm. A hívás elfogadásaképpen megnyomtam az 1-est.

– Itt Lizzie.

– Áh, hála istennek. – Zach reszketve fújta ki a levegőt.

– Zach, mi folyik… – A kérdés szakmaiatlan nyelvbotlás volt. – Várj, ne válaszolj rá! Ezeket a hívásokat rögzítik. Te is tudod, igaz? Még ha ügyvédként hívsz is, akkor sem szabad azt feltételezned, hogy ez a beszélgetés köztünk marad.

Néha még a minden hájjal megkent ügyvédek is nevetségesen ostobák tudnak lenni, ha jogi ügyekben a maguk érdekében lépnek föl. Büntetőügyekben gyakran teljességgel hasznavehetetlenek.

– Nekem nincs takargatnivalóm – mondta Zach olyan hangon, ahogy az összes ügyvéd beszél, amikor a törvény rossz oldalán találja magát.

– Jól vagy? – kérdeztem. – Kezdjük ezzel!

– Hát, a Rikersben vagyok, úgyhogy… – felelte halkan Zach. – Voltam már jobban is.

A legkevésbé sem tudtam elképzelni Zach-et a Rikersben, egy olyan burjánzó börtönben, amely már egy egész szigetet elfoglalt. Kegyetlen hely volt, ahol Latin Kings bandatagokat, szadista gyilkosokat és megrögzött nemi erőszaktevőket tartottak együtt olyanokkal, akik egy kis adag fű eladása miatt vártak a tárgyalásukra. Zach nem volt egy nagy melák. Ráadásul világéletében eléggé olyan, hát jámbor volt, na. A Rikersben ízekre fogják tépni.

– Mivel vádolnak? És most csak a tényekre gondolok, nem arra, hogy mi történt.

Ennyire fontos volt, hogy ne adjunk ki semmit, ami terhelő lehetne, és erről ilyen könnyen meg lehetett feledkezni. Az irodám valamikor egy komplett bűnvádi eljárást épített egyetlen rögzített börtönbeli beszélgetés köré.

– Ööö, hivatalos személy elleni erőszak. – Zach mintha röstelkedett volna. – Véletlen volt. Ki voltam borulva. Valaki megragadta a karom, én meg leráztam magamról. A könyökömmel arcon találtam egy rendőrt, akinek eleredt az orra vére. Sajnálom, de nyilvánvalóan nem szándékosan tettem. Nem is tudtam, hogy ott van a hátam mögött.

– Ez valami bárban vagy ilyesmi helyen történt? – kérdeztem.

– Bárban? – Zach hangja tétován csengett, én pedig éreztem, hogy elpirulok. Suta bakugrás volt. A legtöbb embernél nem egy bárban kezdődnek a problémák. – Ööö, nem, nem bárban. Nálunk, otthon Park Slope-ban.

– Park Slope-ban? – Az a mi környékünk volt, vagy legalábbis ahhoz közel. Mi a szó szoros értelmében a Sunset Parkban laktunk.

– Négy hónapja költöztünk Brooklynba Palo Altóból – mondta. – Eladtam a cégemet, mindenestül leléptem. Itt új vállalkozásba kezdek. Tök más területen. – Fahangja lett.

De hát Zach mindig is ilyen volt, egy kissé idétlen. A jogi egyetemen a szobatársam, Victoria dilinyós fazonnak nevezte, kevésbé kegyes pillanataiban pedig még ennél is csúnyábbakat mondott róla. Én viszont csíptem Zach-et. Az biztos, hogy egy kicsit csökött volt, de megbízható, okos, üdítően nyílt és olyan is, aki meghallgatta az embert. És ugyanolyan kérlelhetetlenül hajtotta magát, mint én, amit megnyugtatónak találtam. Más közös vonásaink is voltak Zach-kel. Amikor megérkeztem a Penn Law-ra, épp kikászálódóban voltam abból a bánattól rám keményedett kagylóhéjból, amelybe azután bújtam, hogy a gimnázium végén elveszítettem a szüleimet. Zach is elveszítette az apját, és tudta, milyen az, amikor az ember a saját munkásosztálybeli hajánál fogva rántja talpra magát. A Pennsylvaniai Jogi Egyetemen nem mindenki tudta ezt.

– Én is Park Slope-ban lakom – mondtam. – A Negyedik sugárút és a Tizennyolcadik utca sarkán. És te?

– A Montgomery Place-en, a Nyolcadik sugárút és a Prospect Park West között.

Hát persze. Életemben csak egyszer jártam Park Slope-nak azon a veszettül drága részén, amikor a hasonlóképpen túlárazott termelői piacot böngésztem át (de csak átböngésztem) a Grand Army Plazán.

– Mit kerestek nálatok a rendőrök? – kérdeztem.

– A feleségem… – Zach hangja elcsuklott. Egy hosszú pillanatra elnémult. – Amanda, ööö, a lépcső aljában volt, amikor hazaértem. Nagyon későre járt. Előtte egész este egy ilyen szomszédolós bulin voltunk, de külön jöttünk el. Amanda előttem ért haza, és amikor beléptem… Jézusom. Minden csupa vér volt, Lizzie. Annyi vér, hogy… majdnem elhánytam magam, komolyan mondom. Alig bírtam kitapintani a pulzusát. És erre nem vagyok büszke. Milyen férfi az olyan, aki annyira megijed a vér látványától, hogy a saját feleségén nem képes segíteni?

Meghalt a felesége? Basszus.

– Nagyon sajnálom, Zach – sikerült kinyögnöm.

– Szerencsére rávettem magam, hogy felhívjam a kilenc-tizenegyet – darálta tovább. – Aztán pedig mégiscsak megpróbálkoztam az újraélesztéssel. De ő már… elment, Lizzie, és nekem fogalmam sincs róla, hogy mi történt vele. Ezt meg is mondtam a rendőröknek, de ők rám se bagóztak, pedig én hívtam ki őket, az isten szerelmére. Azt hiszem, az egyik ilyen öltönyös pasi miatt történt. Egyre csak meregette rám a szemét a sarokból. Az a másik nyomozó viszont próbált elráncigálni Amandától. Csakhogy ő ott hevert a padlón az orrom előtt, és egyszerűen nem bírtam otthagyni. Hiszen van egy fiunk. Hogy a fenébe fogom neki… – ismét a torkán akadt a szó. – Ne haragudj, de a tiéd az első baráti hang, amit hallok. Komolyan mondom, nehezemre esik egyben maradni.

– Ez érthető – mondtam, és tényleg az volt.

– Ott mindenki láthatta, mennyire ki vagyok borulva – folytatta. – Adniuk kellett volna nekem egy percet.

– Adniuk bizony.

Az, hogy a rendőrök nem hagytak Zach-nek több időt arra, hogy összeszedje magát, bizonyára annak az előjele volt, hogy nehéz idők várnak rá. A rendőrség nyilván máris arra gyanakszik, hogy ő a felelős a felesége haláláért. Lehet-e annál egyszerűbben szemmel tartani egy potenciális gyanúsítottat, mint hogy valami enyhébb váddal börtönbe csukják?

– Nagy szükségem van a segítségedre, Lizzie – mondta Zach. – Kell egy jó… egy remek ügyvéd.

Nem ez volt az első alkalom, hogy valamelyik volt jogi egyetemi osztálytársam segítséget kért egy bűnügyben. Nem egykönnyen lehetett jól menő védőügyvédet találni, a Penn Jogi Egyetemen végzettek közül pedig kevesen praktizáltak a büntetőjog területén. De az emberek rendszerint csip-csup ügyekben szerettek volna segítséget kapni – ittas vezetések, piti kábítószer-birtoklási vádak, hébe-hóba egy-egy fehérgalléros vétség –, és mindig egy családtag vagy barát részére. Soha nem ők maguk telefonáltak, és főleg nem a Rikersből.

– Ebben biztosan tudok segíteni. Van egy-két összeköttetésem a legjobb büntetőperes védőügyvédekhez a…

– Összeköttetések? Nem, nem. Én téged akarlak.

Tedd le azt a kurva telefont.

– Áh, én messze nem vagyok a megfelelő ügyvéd a számodra. – És hála az égnek, ez abszolút igaz is volt. – Még csak pár hónapja kezdtem dolgozni védőügyvédként, és büntetőperes tapasztalatom is csak fehérgalléros…

– Kérlek, Lizzie. – Zach hangja borzasztóan kétségbeesetten csengett. De hiszen ő egy multimilliomos, nyilván számtalan ügyvéd áll a rendelkezésére. És miért én? Most, hogy így belegondoltam, mi ketten Zach-kel már jóval az egyetem elvégzése előtt elsodródtunk egymástól. – Mindketten tudjuk, hogy mi folyik idebent… a végén valószínűleg már az életemért kell küzdenem. Hát nem mindig oda lyukadnak ki, hogy a férj a hibás? Az nem lehet, hogy valaki csak álldogáljon mellettem. Szükségem van valakire, aki felfogja… aki tudja, hogy honnan jövök. Valakire, aki megteszi, amit kell, bármit, amit kell. Lizzie, szükségem van rád.

Na, szép, éreztem, hogy belepirulok a büszkeségbe. Az egyetlen célra való összpontosítás mindig is meghatározó módon jellemző volt rám. Nyilvánvalóan nem én voltam a Stuyvesant Gimnázium legokosabb tanulója, sem a Cornell legeszesebb diákja, sem pedig a Penn legtehetségesebb joghallgatója. De nálam jobban senki sem tudott koncentrálni. A szüleimtől megtanultam a nyers eltökéltség értékét. Főleg apától, az már igaz. És a szorgalmunk hasonlóképpen a hasznunkra vált: az volt az a kötél, amelyen felkapaszkodtunk – és az is, amelyre felkötöttük magunkat.

Még nem vállaltam el Zach ügyét.

– Díjazom a bókot, Zach. De tényleg. Neked viszont olyasvalakire van szükséged, aki jártas az emberölési ügyekben, és akinek megfelelő kapcsolatai vannak a brooklyni kerületi ügyészi hivatalban. Rám egyik sem jellemző. – Ez szóról szóra igaz volt. – De tudok neked keríteni egy elképesztő valakit. Mindjárt reggel le is mehet hozzád, mielőtt vád alá helyeznének.

– Késő – mondta Zach. – Már vád alá helyeztek. Az óvadékot elutasították.

– Áh – mondtam. Korábban tartóztathatták le, mint gondoltam. – Ez, ööö, tettlegesség vádja esetén meglepő.

– Akkor nem, ha szerintük én öltem meg Amandát – mondta Zach. – Biztosan erre megy ki a játék, igaz?

– Kézenfekvőnek hangzik – értettem egyet.

– Nyilván még a vádemelés előtt kellett volna felhívjalak. Csak annyira… sokkos állapotban voltam a történtektől, azt hiszem. Kirendelt védőt adtak mellém – mondta. – Eléggé jó fej volt a pasi, tűrhetően hozzáértőnek tűnt. Kifejezetten megfontoltnak. De ha teljesen őszinte akarok lenni, a konkrét eljárás közben valahogy kikapcsoltam. Például, ha úgy teszek, mintha ez az egész nem is lenne, akkor tényleg nem történne meg. Tudom, ez úgy hangzik, mintha gyengeelméjű lennék.

És most jött el az a pillanat, amikor kihúzhattam volna belőle a részleteket – mikor tartóztatták le? Pontosan milyen sorrendben követték egymást az események aznap éjjel? Nekiszegezhettem volna az összes kérdést, amit Zach ügyvédje tenne föl. Csakhogy én nem vagyok az ügyvédje, és eszem ágában sem volt jobban belemászni.

– A kikapcsolás teljesen emberi reakció – jelentettem ki ehelyett. És tapasztalataim szerint, ha valakit bűncselekménnyel vádolnak, az még a legracionálisabb emberből is kivált valamit. És ha valakit hamisan vádolnak? Az teljesen más tészta.

– Ki kell jutnom innen, Lizzie. – Zach hangja ijedtnek tűnt. – Mármint azonnal.

– Ne izgulj! Nem számít, mi az ügyészség stratégiája, tettlegesség vádjával nem tarthatnak a Rikersben, ilyen körülmények között nem. Előkerítjük neked a megfelelő ügyvédet, és ő majd megfellebbezi az óvadék elutasítását.

– Lizzie – könyörgött Zach. – Te vagy a megfelelő ügyvéd.

Dehogy vagyok. Én erre alkalmatlan ügyvéd vagyok, a megfelelő kapcsolatok híján. Mint ahogy az sem véletlen, hogy még soha nem dolgoztam emberölési ügyön, és úgy terveztem, hogy ez így is marad. De még ha ezt az egész ügyet félre is tesszük, az életem már így is félresiklott: még csak az hiányzott, hogy belekeveredjek valami régi barát kalamajkájába. És ha valaminek, hát Zach helyzete első hallásra pontosan annak tűnt.

– Zach, sajnálom, de én…

– Lizzie, kérlek – suttogta most már hisztérikusan a férfi. – Őszinte leszek, kurvára be vagyok gyulladva. Esetleg le tudnál jönni, hogy legalább találkozzunk? Megbeszélhetnénk?

A francba. Semmi szín alatt nem állt szándékomban képviselni Zach-et. De meghalt a felesége, mi meg régi barátok vagyunk. Esetleg meglátogathatnám. Talán Zach is könnyebben belátná, hogy miért nem lehetek az ügyvédje, ha szemtől szembe mondanám meg neki.

– Jól van – egyeztem bele végül.

– Remek – felelte Zach, túlságosan is megkönnyebbült hangon. – Ma este? Kilencig van látogatás.

Megnéztem az órát: 19:24. Csipkednem kell magam. Újra a monitoromon lévő levélvázlatra pillantottam. Aztán Samre gondoltam, aki otthon vár rám. Mégsem maradok olyan sokáig az irodában, mint ahogy mondtam. Ez talán elég ok arra, hogy meglátogassam Zach-et a Rikersben.

– Indulok – mondtam.

– Köszönöm, Lizzie – mondta Zach. – Köszönöm.

VÁDESKÜDTSZÉK ELŐTTI TANÚVALLOMÁS

VÁDESKÜDTSZÉK ELŐTTI TANÚVALLOMÁS

LUCY DELGADO,

Július 6-án tanúként szólítva, aki a vizsgálat során az alábbi vallomást tette:

VIZSGÁLAT

VEZETTE MS. WALLACE:

K: Ms. Delgado, köszönöm, hogy hajlandó tanúskodni.

V: Idézést kaptam.

K: És azt is köszönöm, hogy eleget tett az idézésnek. Ez év július 2-án részt vett egy partin az Első utca 724. szám alatt?

V: Igen.

K: És hogy került arra a partira?

V: Meghívtak.

K: Ki hívta meg?

V: Maude Lagueux.

K: És Maude Lagueux-val honnan ismerik egymást?

V: A lányaink évekkel ezelőtt egy csoportba jártak a Grace Hall-i óvodában.

K: Ezt a partit minden évben megrendezik, ugye?

V: Nem tudom.

K: Nem tudja?

V: Nem.

K: Akkor próbáljuk másképpen. Tavaly is részt vett ezen a partin?

V: Igen.

K: Mi történik ezen a partin?

V: Ööö, társasági élet, evés-ivás? Ez egy parti.

K: Felnőtt parti?

V: Igen. Gyerekeket nem szoktak meghívni. A legtöbben különben is odavannak nyári táborban, intenzív nyelvtanfolyamon meg ilyen helyeken. Ez a lényege a partinak. Beindulós este, érti?

K: Értem. És ezeken a partikon előfordul nemi közösülés?

V: Micsoda?

K: A parti során előfordul nemi közösülés az emeleten?

V: Fogalmam sincs.

K: Ön eskü alatt vall. Emlékszik rá, igaz?

V: Igen.

K: Újra felteszem a kérdést. Az Első utca 724. szám alatt, a beindulós este során előfordul nemi közösülés az emeleten?

V: Néha. Igazából nem csak úgy az emeleten. Vannak ott ágyak is. Az egy szokványos ház.

K: Ezeken a partikon vett már részt nemi közösülésben?

V: Nem.

K: Ezeken a partikon volt-e már bármiféle szexuális kapcsolata?

V: Igen.

K: A férjével?

V: Nem.

K: Valaki másnak a férjével?

V: Igen.

K: Mások is tanúsítottak hasonló viselkedést?

V: Néha. Nem mindenki, és nem állandóan. Nem olyan nagy ügy ez.

K: Ezen a partin a párcsere nem volt nagy ügy az emberek számára?

V: A párcsere, nem is tudom, valahogy olyan szándékoltnak hangzik. Pedig csak szórakozásból csináltuk. A vicc kedvéért. Kieresztettük vele a gőzt.

K: Július 2-án látta a partin Amanda Graysont?

V: Igen. De akkor még nem tudtam, hogy kicsoda.

K: Honnan tudta meg, hogy őt látta?

V: A rendőrök mutattak róla fényképet.

K: Mutattak önnek egy képet Amanda Graysonról, és megkérdezték, hogy látta-e a partin?

V: Igen.

K: És hol látta őt?

V: A nappaliban. Nekem ütközött, és leöntötte borral a blúzomat.

K: Ez mikor volt?

V: Azt hiszem, úgy fél tíz és tíz között. Nem tudom pontosan. De én csak tizenegyig voltam ott a partin. Úgyhogy valamikor előtte.

K: Utána látta még őt?

V: Nem.

K: Amikor látta, hogy nézett ki?

V: Ki volt borulva. Kiborultnak látszott.

K: Sírósan volt kiborulva? Vagy mérgesen?

V: Rémülten. Nagyon rémültnek tűnt.

K: Aznap este beszélt a partin Maude Lagueux-val?

V: Beszélni akartam vele, de amikor odamentem hozzá, a férjével, Sebe-bel mintha épp egy másik nő miatt veszekedtek volna.

K: Ezt miért mondja?

V: Mert hallottam, hogy Maude valami olyasmit mond, hogy „annak a nőnek a meztelen képei”, és nagyon, de nagyon dühös volt. Komolyan mondom, még sosem láttam ilyennek.

K: Köszönöm szépen, Ms. Delgado. Elmehet.

AMANDA

HAT NAPPAL A PARTI ELŐTT

– Mit gondolsz? – kérdezte a lakberendező, manikűrözött kezével körbeintve Amanda Hope First Initiative-beli irodáján. Minden ott volt, a rendelésre gyártott, vadonatúj narancsszínű kanapé, a szürke gyapjúszőnyeg széles, fehér csíkokkal, meg a valami williamsburgi asztalos által „kézzel készített”, képtelenül drága kisasztalok.

Amikor Amanda felpillantott, a lakberendező – egy sólyomszerű vonásokkal megáldott magas, határozott nő, aki csakis redőzött ruhákat viselt a szürke különféle árnyalataiban – őt nézte, a válaszára várva. Van valami, amit ilyen pillanatokban mondani kell. Amandának fogalma sem volt róla, hogy mi az, de amikor nem tudta, hogy pontosan mit is mondjon – ami gyakran előfordult vele –, arra jött rá, hogy ha csupán néhány válogatott jó szót szól, az sok mindenért kárpótol.

Szerencsére Amanda azóta gyűjtögeti a jó szavakat, amióta az anyukájával annak idején elfészkelődtek egymás mellett a St. Colomb Falls-i könyvtár gyermekrészlegének valamelyik túlméretezett kordbársony babzsákfoteljén. Ennek akkor szakadt vége, amikor Amanda tizenegy éves lett, az anyukája pedig megbetegedett, és röpke néhány héten belül meghalt – tüdőrákban, pedig soha egyetlen szál cigarettát sem szívott el. Amanda utána nem is tudta, hogy képes lesz-e még valaha újra elmenni a könyvtárba. De aztán egyszer csak ott találta magát, mindössze napok múlva, mert továbbra is szüksége volt rá, hogy egy biztonságos helyen lehessen.

A második vagy harmadik alkalommal, amikor egyedül járt ott, a besavanyodott könyvtáros a semmiből bukkant elő egy könyvkupaccal Amanda számára. Nem érdeklődött Amanda anyukája felől. Csak annyit mondott ráncokba gyűrődött homlokkal: „Itt vannak ezek”. Azzal lecsapta a kövér kupacot – A Legyek Urát, a Zabhegyezőt, a Kisasszonyokat. Utána rendszeressé váltak ezek a speciális szállítmányai. Végül ezekből a könyvekből származtak Amanda legjobb szavai. Így aztán az ő szavai voltak; Amandának erre néha emlékeztetnie kellett magát. Elolvasta azokat a könyveket. Lényének az a része valóságos volt.

Jelen pillanatban pedig még mindig rá várt a lakberendező.

– Ez káprázatos – kockáztatta meg végül Amanda.

A lakberendező felragyogott, és megcsodálta a saját keze munkáját.

– Ó, Amanda, micsoda megfogalmazás. Esküszöm, te vagy a legbűbájosabb kuncsaftom.

– Káprázatos? – Amanda irodájának ajtajában Sarah bukkant fel keresztbe font karral. Sima, olajbarna bőrével, egyenesre vágott, sötétbarna bubifrizurájával és hatalmas kék szemével gyönyörűen festett, mint mindig. – Lazíts, Jane Austen. Ez csak egy kanapé.

Sarah belépett, a nyomaték kedvéért lerogyott rá, és megpaskolta maga mellett.

– Gyerünk, Amanda! Gyere, ülj le! Ez a te kanapéd, nem az övé. Legalább próbáld ki!

Amanda elmosolyodott, és leült Sarah mellé. Pöttömnyi termete ellenére Sarah impozáns jelenség volt. Amanda mindig sokkal erősebbnek érezte magát mellette.

– Köszönöm a rengeteg segítséget – mondta Amanda a lakberendezőnek.

– Igen, na, viszlát. – Sarah elbocsátóan intett.

A lakberendező Sarah-ra biggyesztette a száját, ám amikor Amanda felé lépett, szélesen elmosolyodott, és kétfelől arcon csókolta.

– Amanda, hívj csak fel bátran, ha még bármire szükséged van.

– Szlát – mondta újra Sarah.

A lakberendező felhorkantott, majd magas, vékony cipősarkán megfordult, és nagy léptekkel az ajtó felé indult.

– Nincs annál bosszantóbb, mint amikor egy ilyen seggfej győzködi az embert, hogy muszáj tizennégyezret költenie egy hülye kanapéra, amit ő soha nem engedhetne meg magának – mondta Sarah, amint a nő kitette a lábát. Lefelé nézett a telefonjára, hogy befejezze az sms-t, amit valószínűleg a férjének, Kerrynek szánt. Ezek ketten megállás nélkül sms-eztek, akár a tinédzserek. – És az a szájzár? Azok, akik tényleg valakik, sosem törik magukat ennyire. Ezt, ugye, tudod?

Sarah küszködő csonka családban nőtt fel Tulsa mellett, Kerry családja viszont egy gombvagyont örökölt. Mármint, úgy látszik, igazi gombokat. A legutóbbi generációk csúnyán a nyakára hágtak, így aztán Kerry végül nem sok mindent örökölt, Sarah viszont rengeteget sertepertélt a férfi nagyon pénzes idősebb rokonai körül.

– Zach fogadta föl. Nyilván nagyon ismert – mondta körülnézve Amanda. – Nekem tetszenek a dolgok, amelyeket kiválasztott.

– Jaj, Amanda. Az örök diplomata – paskolta meg Amanda térdét Sarah. – Te soha senkiről nem vagy hajlandó negatívumot mondani, igaz?

– Mondok én negatívumokat – tiltakozott bágyadtan Amanda.

– Csak nagyon, de nagyon halkan – suttogta Sarah. Aztán megvonta a vállát. – Hé, esetleg megtanulhatnám jobban tartani a számat. Hallanod kellett volna, ahogy ma reggel nekiestem Kerrynek. – Sarah félrenézett, egy pillanatra elgondolkodott. – Habár, mentségemre legyen mondva, tényleg túl öreg és potrohos egy élénkpiros Air Jordanhez. Nevetségesen fest benne. Láttam egyik-másik pasit, akikkel együtt játszik azokon az ő aki bújt, bújt meccsein. Azok fiatalok, formában vannak, vonzóak, és nagyon nem nevetségesek. Jut eszembe, nem jössz velem kukkolni? Volt ott egy ilyen kék szemű, kis semmi szakállú…

Amanda elnevette magát.

– Nem, köszönöm.

Sarah imádott idegen vonzó férfiakról viccelődni, pedig ők ketten Kerryvel egyértelműen sziklaszilárd párost alkottak. Három gyönyörű fiuk volt, és már időtlen idők óta házasok voltak. A gimnáziumban ismerték meg egymást – Kerry, a futballsztár, Sarah, a pomponlány. Még bálkirály és -királynő is lett belőlük, ami Sarah-t mintha kissé feszélyezte volna, ugyanakkor nagyon büszke is volt rá.

Sarah felsóhajtott.

– Mindenesetre azt hiszem, Kerry tényleg megsértődött, amikor nem hagytam békén a cipővel. Van egy határ, még ha csak viccelődik is az ember. Néha elfelejtem, hogy hol húzódik.

Sarah erélyes volt, az már igaz. Megkövetelte Kerrytől, hogy tegye ezt vagy azt, vagy amazt – menjen el a fiaikért, kotorja ki a leveleket az eldugult csatornalefolyóból a ház sarkánál, segítsen Amandának kicserélni azt a villanykörtét a bejárati ajtajuk fölött. Kerry néha persze morgolódott – főleg a leveleket tartotta a város nagy problémájának –, de mindig szeretettel. Mint aki élvezi a kettejük huzavonáját. Amanda elképesztőnek találta az egészet.

– Szerintem Kerry pontosan olyannak szeret téged, amilyen vagy – mondta Amanda. – Amúgy meg biztosra veszem, hogy Zach imádná, ha én is olyan rámenős lennék, mint te. Itt az alapítványnál is mindent sokkal jobban tudnék kezelni.

– Igen, de akkor Zach az én hárpiaseggemhez lenne kénytelen hazajönni. Lássuk be, hogy sem a férjed, sem én nem élnénk túl egyetlen éjszakát sem.

A gondolatra mindketten harsány nevetésben törtek ki, amitől Amanda úgy elfulladt, hogy belepirult.

Igazán szerette Sarah-t. Még csak négy hónapja, hogy Park Slope-ba költöztek, de Amanda máris sokkal közelebb érezte magát hozzá, mint a Palo Altó-i nőkhöz valaha is, akik kiéhezett kutyákként, könyörtelenül őrizték a tökéletességüket. Sarah persze nem volt Carolyn; egy olyan múlttal lehetetlen versenyre kelni. De nem is kellett neki versengenie Carolynnal. Mindkét barátnő számára bőven jutott hely Amanda életében.

Sarah az alapítványnál is felbecsülhetetlen segítséget nyújtott neki. Volt pedagógusként, Grace Hall-i sorstárs anyukaként és az iskolai SZMK elnökeként Sarah ismerte New York City szövevényes oktatási rendszerének minden csínját-bínját. Sarah azóta nem dolgozott, hogy a saját gyermekei megszülettek, mégis hajlandó volt elfogadni az alapítvány igazgatóhelyettesi állását, mert segítséget akart nyújtani. Amanda Sarah tiltakozása ellenére ragaszkodott hozzá, hogy nagyvonalúan megfizesse.

Minden pénzt megért volna, csak hogy ne kelljen egyedül foglalkoznia az alapítvánnyal. Miután ő maga is hátrányos helyzetűként nőtt fel, Amanda mélységesen hitt az alapítvány küldetésében – olyan ösztöndíjat biztosítani, amely rászoruló felsősök számára lehetővé teszi, hogy New York City legjobb magániskoláiba járjanak. Ám a Hope First Initiative működtetése nem mindennapi stresszel járt. Amandának jól kellett csinálnia. Elvégre Zach elmeszüleménye volt.

Zach-et a szülei – két poughkeepsie-i krekkfüggő – kilencéves korában elhagyták. Utána egyik nevelőotthonból a másikba vetődött. Zach nem sokkal a megismerkedésük után mindent elmesélt Amandának, azt, hogy a felvágós Vassar College árnyékában felnőve mindig is tudta, hogy az élet ennél többről szól. És azt meg is akarta szerezni. Mindent.

Így aztán Zach nekilátott, hogy megkaparintsa. Tizennégy éves korában kezdett dolgozni, illegális éjszakai műszakban szupermarketek polcait töltötte fel, hogy megkeresse a kötelező tesztekre és az internátusokba való felvételikre valót. Három helyre is felvették, köztük a Deerfield Academyre, ahová teljes ösztöndíjat kapott. Onnan átment a Dartmouth-ra, majd a Penn kettős JD/MBA képzésére. Amanda mindezt rendkívül lenyűgözőnek találta. A mai napig annak találja.

Miután Amandával összejöttek, Zach-nek felívelt a céges karrierje, egyik startup jött a másik után Kaliforniában – Davis, Sunnydale, Sacramento, Pasadena, Palo Alto. Amanda Davisben szülte meg Case-t, aki négyéves volt, amikor Zach úgy döntött, hogy ha tényleg vinni akarja valamire, neki magának kell alkotnia valamit. Ekkor született meg a ZAG Inc. (ZAG mint zigzag, azaz cikcakk, valamint Zach nevének kezdőbetűi, plusz az A; középső neve nem volt.) A ZAG Inc. öt éven belül már több száz millió dollárt ért. Amanda mégsem lepődött meg, amikor Zach visszavonult, és lelépett, mondván, készen áll valami újra. Mindig is nagy híve volt az önmagával szemben támasztott kihívásoknak. Akármik legyenek is a pontosabb paraméterei Zach New Yorkban beindított új cégének – a munkájával járó apró-cseprő részleteket sosem beszélték meg –, Amanda biztosra vette, hogy az is nagy siker lesz.

– Miért kell a férjemnek fényes nappal sms-ben azt kérdeznie, hogy mi lesz vacsorára? – pufogott Sarah egy újabb sms-t pötyögve. – Még ebédidő sincs. Nincs jobb dolga?

Megszólalt Amanda irodai telefonja. Összerezzent, de nem mozdult, hogy fölvegye, a második csöngésre sem.

– Ööö, tudsz róla, hogy még nincs recepciósunk? – kérdezte Sarah. – Az a telefon nem fogja fölvenni magát.

– Jaj, igaz. – Amanda a harmadik csöngetésre kénytelen-kelletlen feltápászkodott, és elindult az íróasztala felé. Fölvette a telefont.

– Amanda Grayson.

Senki nem szólt bele.

– Halló?

Semmi válasz. Egy szempillantás alatt szinte a hatalmába kerítette a rémület.

– Halló? – szólt bele még egyszer Amanda. De továbbra sem hallott semmit, csak azt az ismerős zajt a háttérben. Nehézkes, borzalmas szuszogást. Görcsbe rándult a gyomra.

– Ki az? – kérdezte a kanapéról Sarah.

A hívószámkijelzőn csak egy rakás nulla látszott. Amanda lecsapta a kagylót.

– Hűha, király! – kiáltott fel Sarah. – Mit mondott?

– Semmit. Bocsánat, nem is tudom, miért így tettem le. Senki sem szólt bele. – Amanda mosolygott, de nem jókedvében. Muszáj volt témát váltania. – Csak… most, hogy Case olyan messze van, tiszta ideg vagyok, ráadásul tegnap éjjel még valami nevetséges rémséget is álmodtam. Az erdőben futottam mezítláb, a faágak felsértették a lábamat. Azt hiszem, Case-t próbáltam megmenteni valamitől. Isten tudja, mitől. – Amikor Amanda Sarah-ra nézett, a szeme máris kikerekedett, pedig a legnyugtalanítóbb részeket még nem is említette – hogy csupa vér volt, és hogy valami jelmezt viselt, talán egyenesen esküvői ruhát; és aztán, mint valami kísértetjárta ház az erdő közepén, a semmiből előbukkant a szülővárosából Norma Büféje. Ki álmodik ilyen furcsa, rémes dolgokat? Sarah nem, az biztos. – Nyilván csak egy rémálom volt. De valahányszor megszólal a telefon, attól félek, hogy Case tábora az.

Amanda tudta, hogy Case biztonságban van a táborban. Egyszerűen köteléről leoldott hajónak érezte magát nélküle. Eddig még csak egyszer volt távol ilyen sokáig, amikor tipegő korában ételmérgezéssel kórházba vitték, és Amanda akkor is bent aludt vele a kórházban.

Sarah arca ellágyult.

– Na, azt meg tudom érteni. – Odament, és Amanda mellett az íróasztalnak támaszkodott. – A tábor első hetében mindig tövig lerágom az összes körmömet. Amíg meg nem jön végre az első levél. Pedig a fiaim általában minden nyáron ugyanoda mennek.

– Te is aggódsz? – kérdezte Amanda.

Sarah kisebbik fia, Henry egy osztályba járt Case-szel, innen az ismeretség Amandával. Csakhogy Sarah azok közé a blazírt anyukák közé tartozott, akik mindig mindent kézben tartottak, akármiféle újabb katasztrófák leselkedtek is a fiaikra. Márpedig a katasztrófák csőstül jöttek.

– Ne hagyd magad átverni ettől a kemény külsőtől! – kiáltotta Sarah. – Nekem egyszerűen könnyebb, ha nem hagyom, hogy belegondoljak… ha nem látod, nem bánod. Olyan ez, mint az a „jöjjön be hozzánk egy szóra” üzenet Grace Hallból, amit Henryvel kapcsolatban kaptam közvetlenül a tanév vége előtt. Akarod tudni, hogy mit csináltam?

– Mit? – kérdezte Amanda a szék szélén ülve. Mit meg nem adott volna Sarah egyetlen cseppnyi bátorságáért.

– Fütyültem rá. A fülem botját sem mozdítottam. El tudod ezt képzelni? – Sarah úgy csóválta a fejét, mint aki undorodik önmagától, de igazából egy kicsit elégedettnek tűnt. – Legyek őszinte? Nem tudtam mit kezdeni vele. Muszáj volt kikapcsolódnom mindenből, ami a gyerekekkel kapcsolatos. Na persze, ma este ott lesz ez a rendkívüli SZMK-ülés. Úgyhogy most alighanem rajtam csattan az ostor.

– Miféle rendkívüli ülés? – kérdezte Amanda.

– Ugyan már, hát mondtam. Emlékszel? Megpiszkálták a névjegyzéket! – Két tenyerét az arcára szorította, és egy pillanatra elkerekedett a szeme, aztán önelégülten elvigyorodott. – Most komolyan, az ember azt hihetné, hogy a Grace Hall-os szülők egytől egyig tanúvédelem alatt állnak, vagy a CIA emberei vagy ilyesmi. Ki vannak akadva.

Ja, igen, Sarah beszélt neki róla, de Amanda szándékosan kiverte a fejéből. Zach kiakadna, ha megtudná, hogy valami hekkelés történt. Megszállottan óvta a magánéletüket. Ha a rájuk vonatkozó információ rossz kezekbe kerülne, az tuti, hogy számon kérné az iskolán. Még az is lehet, hogy ki akarná vetetni Case-t, márpedig arra nem kerülhet sor. Case számára a Grace Hall volt az egyetlen fénypont egy máskülönben durva átmenetben.

Amanda annak idején azt remélte, hogy kivárják a tanév végét, és majd csak utána költöztetik a tízéves Case-t keletre, de aztán ezt végül nem lehetett megoldani. Az a jó, hogy Case könnyen barátkozott. Hasznára vált, hogy világéletében be tudott illeszkedni számos társadalmilag eltérő helyen. Case egyrészt társaságkedvelő, sportos baseballfanatikus volt, másrészt viszont egy introvertált művész, aki boldogan elüldögélt magában, és órákon át skiccelte a kedvenc állatát – a jaguárokat. Na, de egy új iskola, amikor már csak pár hónap van hátra az ötödik osztályból, ez bármelyik gyerektől túl nagy kérés, még egy könnyen alkalmazkodótól is.

Volt nagy sírás-rívás, és jöttek a rémálmok. Case egyszer még az ágyba is bevizelt. Miután őt magát is gyakran gyötörték rémisztő álmok, Amanda a fia édesded álmát mindig is annak a jeleként könyvelte el, hogy valamit jól csinál. Most ennek is befellegzett. De az azért feldobta Case-t, amikor Amanda beleegyezett a nyári táborba: nyolc hétre visszamenni Kaliforniába a legjobb Palo Altó-i barátjával, Ashe-sel. De mi van, ha a tábor után Park Slope-ba hazaérkezvén visszatér a fia szomorúsága? Amanda ebbe nem akart belegondolni. Zach karrierje érdekében mindig is kész volt megkötni bármiféle kompromisszumot, de soha nem Case rovására. Neki az a legfontosabb dolga, hogy a fiát megóvja, de a Zach és Case közti egyensúlyozás közepette nem léteztek könnyű válaszok.

– Jaj, most nehogy már te is úgy bekattanj – mondta Sarah. – Látom az arcodon.

– Nem vagyok bekattanva – hazudta Amanda.

– Különben az iskola most minden követ megmozgat, hogy kivizsgálja dolgot – mondta Sarah, de egy kicsit olyan volt a hangja, mint aki saját magát győzködi. – Megbíztak valami flancos kiberbiztonsági céget.

– Én csak… nekem fogalmam sem volt róla – mondta Amanda.

– Mert az igazgatóság túlságosan szűkszavú. Mindig mondom nekik – mondta Sarah. – Amitől úgy fest, mintha eltitkolnának valamit. Szóval akkor jössz az ülésre?

Amanda még csak egyszer vett részt a Grace Hall SZMK-ülésén, és rendkívüli módon megfélemlítőnek találta.

– Hát, nem is tudom, hogy el tudok-e…

– Persze hogy el. Különben is szükségem van az erkölcsi támogatásodra. Ezek a szülők le akarnak támadni valakit – mondta Sarah, mintha nem lenne sokkal valószínűbb, hogy ő fogja helyretenni őket. – Este nyolckor. Nálam. Nemleges választ nem fogadok el.

Sarah-nak semmi szüksége nem volt ott Amandára, de azt akarta, hogy ott legyen. És ez elég volt.

– Ott leszek – mondta a barátnőjének Amanda. – Ott bizony.

LIZZIE

JÚLIUS 6., HÉTFŐ

A Rikers még a sötétben is pocsékabbul nézett ki, mint ahogy emlékezett rá.

A nagyobb börtönépületeket mintha szándékosan tervezték volna kirívóra, a kisebb épületek és a mindenféle toldalékok – talán adminisztratív irodák, fegyőrbarakkok vagy fegyvertárolók – pedig jelöletlenek és roskatagok voltak. A víz fölött masszív beton börtönbárka lebegett valószínűtlenül, pár száz bentlakónak otthont adva, akiknek – azt olvastam – nemrégiben sikerült elkötniük a bárkát, és lassan elvitorlázva majdnem megszöktek.

Mindenütt szögesdrót-kerítések magasodtak. Egyenes vonalban húzódtak megdőlve és rozsdafoltosan, négyszögeket alkotva és körbekanyarodva, amitől az embernek az a kellemetlen érzése támadt, mintha egyszerre lenne ki- és bezárva. De amitől a Rikersben tett legutóbbi látogatásom óta a leginkább rettegtem – évekkel ezelőtt egy tanút faggattam ki –, az a szennyvíz és a patkányok szúrós szaga volt. Az éjszakánként szaladgáló közönséges élősdiekkel ellentétben a Rikers patkányai fényes nappal jöttek-mentek nagy merészen, agresszíven tolakodva. Még egy ok, amiért örülhetünk a sötétségnek.

A Bantumba, abba az épületbe belépve, ahol Zach-et elszállásolták, a biztonsági átvizsgálás újabb negyedórát vett igénybe, mire végre leülhettem egy vizelettől, hagymától és savanyú lehelettől bűzlő kis kalitkában, egy homályos plexiüveg válaszfalra meredve, miközben arra vártam, hogy Zach-et elővezessék.

Idefelé a kocsiban szeszélyesen kavarogva felidéződött bennem a Zach-kel való barátságom. Nem sokáig álltunk közel egymáshoz, de az első év nagy részében rengeteg időt töltöttünk együtt – tanulással, evéssel-ivással, mozizással. Az sem feltétlenül Zach miatt volt, hogy a barátságunk mértékéről megfeledkeztem. Mindig is nagyon szelektív volt a memóriám. De ez most mégis eszembe jutott: azért kedveltem Zach-et, mert nagyon ismerős érzést keltett bennem – jó és rossz értelemben is. Mint aznap, amikor szeretett szerződésjogi professzorunk spontán módon szenvedélyes „karriertanácsadási” előadást tartott az osztályunknak. Amikor aznap este Zach-kel összejöttünk vacsorázni egy kocsmában a Ritterhouse Square-en, a Mahoney’sben, teljesen föl volt spannolva.

– Te elhiszed azt a baromságot, amiről Schmitt professzor beszélt? – kérdezte Zach, miközben ketchupot nyomott a hamburgerére, és épp akkor tülekedett befelé a Penn futballcsapat falkányi lármás szurkolója.

– A lelketlen vállalati ügyvédi irodák részre gondolsz?

Zach bólintott, mereven a hamburgerét bámulva, talán azért, hogy a körénk sereglő nagyon nagydarab, nagyon részeg futballszurkolók egyikével se kelljen szemkontaktust létesítenie.

– Nagy kár érte. Én tényleg csíptem azt a pasit. Ezek után viszont felőlem elmehet a fenébe.

– Szóval szerinted a vállalati irodáknak van lelke? – cukkoltam, miközben a mellettem álló, vészesen tántorgó óriás felé fordultam.

– Ne csinálj úgy, mintha nem tudnád, hogy miről beszélek. Te vagy a legnagyobb törtető, akit ismerek. – Zach lába úgy kezdett el rugózni, ahogy akkor szokott, amikor felidegesítette magát, ami sűrűn előfordult. – Errefelé szívesen tesznek úgy, mintha a becsvágy szörnyeteggé tenné az embert. Csakhogy én nem vagyok hajlandó veszíteni, és ezt nem szégyellem bevallani.

Semmi különöset nem akart vele mondani, Zach néha mégis úgy beszélt, mint amikor apából kibújt a rosszabbik énje, az, amelyikről a vendégek, az alkalmazottak és a szomszédok, akik szerették, semmit sem tudtak. Apát ők egy csupa bűbáj, szívélyes és vicces pofának ismerték. És az is volt. Ugyanakkor viszont vesszőparipája volt a státusz és az önmagáért való teljesítmény, és kizárólag bizonyos dolgok számítottak, például emberek. Mint anya és én. A valódi énje folyton elégedetlenkedett. Amit a szüleimnek sikerült maguknak felépíteniük – az étterem, a „meghitt” két hálószobás otthonunk Chelsea-ben, a Nyugati Huszonhatodik utcában, amely örökösen zsúfolásig megtelt anya házi sütésű nyalánkságaival és az ő végtelen szeretetével –, az egyenesen káprázatos volt. Idillikus, ami engem illet. Apának viszont egészen addig sosem volt elég, amíg el nem veszítettük az egészet.

– Most arra célzol, hogy a Penn Law diákjaiból hiányzik a versenyszellem? – nevettem el magam. – Nem olyan ez, mintha azt mondanád, hogy egy falkára való oroszlánnal az a baj, hogy túlzottan odavannak a zöldségekért?

– Csakhogy ők szeretnek úgy tenni, mintha nem versengenének egymással. Ez képmutatás. – Zach jelentőségteljesen rám villantotta a szemét. Ez volt Zach: vagy túl sok szemkontaktus, vagy szinte semmi. Középutat nem ismert. De hát én sem. És Zach legalább nem próbált meg valami joviális személyiség mögé rejtőzni, mint apa. Zach őszintén felvállalta önmagát, és én ezt tiszteltem benne. – Anyám pincérnő és takarítónő volt, apám meg egy acélgyárban dolgozott. Tanulatlan kétkezi munkások voltak, de öregem, a belüket is kidolgozták. Nézd csak meg a szüleidet, ugyanolyan keményen dolgoztak, mint az enyémek, és a szemüket is kilopták. – Rám szegezte az ujját. – A siker kizárólag a gazdagok számára fenntartott absztrakció.

Vállat vontam.

– Én a közérdek útját járom.

Zach felhúzta a szemöldökét.

– Közérdek? Az nemes dolog, meg minden, de a hozzánk hasonlóknak nincsenek ilyen választási lehetőségeik.

– Csak a magad nevében beszélj – vágtam vissza. – Én kész vagyok bármit megtenni azért, hogy a szövetségi ügyészi hivatalban dolgozhassak. És szarok a pénzre.

És nem szerettem, ha alábecsülnek. Életemet annak készültem szentelni, hogy megvédelmezzem a szüleimhez hasonló embereket, a keményen dolgozó bevándorlókat, akiket egy jóindulatúnak látszó törzsvendég rávett, hogy a Chelsea-ben lévő forgalmas vendéglőjük terhére vegyenek föl 100 ezer dollár hitelt, és azt fektessék be egy „titkos” Hudson Yards-i projektbe. Igazából csak apámat vette rá. Anélkül fektetett be, hogy anyámmal megbeszélte volna. Aztán piff neki: a pénz eltűnt, akárcsak a törzsvendég. A bank villámsebesen lefoglalta az éttermet. Millie, a család vendégből lett barátja és a Tizedik körzet őrmestere akcióba lendült, és nyaggatni kezdte az FBI-t, hogy találják meg a fickót. Végül aztán mégsem Millie nyomására találták meg. De megtalálták – a lehető legborzasztóbb módon. Semmi nem változott tőle. Addigra már minden megsemmisült, amiért a szüleim dolgoztak. Akárcsak a családom. Én akkor tizenhat éves voltam; még be sem töltöttem a tizenhetet, már mind a ketten elmentek.

Darabjaimra hullva végigbukdácsoltam a gimnáziumot, közben az anyám nővérénél laktam, aki számolgatta a perceket, hogy mikor mehet már vissza Görögországba. A világom egyszeriben ellenségessé és felfoghatatlanul sötétté lett. Hónapokig veszedelmesen depressziós voltam. Végül aztán az hozott vissza az életbe, részben legalábbis, hogy belevetettem magam a tanulmányaimba.

A kényszeres tanulás révén legalább ingyen bejutottam a Cornellre, ahol negyedéves koromra már a jogi egyetemen és azon gondolkodtam, hogy a végén csalási ügyekre szakosodott szövetségi ügyész leszek. Az ötlet, hogy jövőbeli hivatásom a szüleimhez hasonlóan kihasznált emberek megvédelmezése legyen, amolyan felém dobott mentőkötél volt. Az adott nekem erőt hozzá, hogy kikecmeregjek a partra.

– Hé, meg ne sértődj. – Zach a hamburgerét bámulta, miközben feltartotta a kezét. – Remek ügyész lesz belőled. Én csak azt mondom, hogy te tízszer annyit dolgozol, és mindenkinél motiváltabb vagy ebben a rohadt iskolában, még nálam is. Esetleg le kéne aratnod a babérokat.

– Nyugi. Le is fogom. Pontosan az lesz a jutalmam, amit akarok.

– Látod, ezt elhiszem. – Zach mosolygott. – Egyáltalán semmi kétségem sincs felőle.

De bármilyen közel álltunk is egymáshoz egy ideig Zach-kel, abból, amit mondott, most semmi sem fogja megmásítani a képviseletével kapcsolatos döntésemet. Meghallgatom, éreztetem vele, hogy figyelek rá, aztán – ahogy megígértem –, megkeresem neki azt az igazán kiváló ügyvédet, aki nem én vagyok. És ennél többet nem fogok tenni.

Végre mozgolódás támadt a szellőzőlyukakkal pöttyözött plexiüveg túloldalán. Amikor kinyílt a szemközti ajtó, ennyi idő elteltével, íme: Zach. Vagyis a jobb szeme. Mert először csak azt láttam belőle. Teljesen be volt dagadva, fölötte mély vágás. Arcának egész fele látványosan bíborvörös volt. Siralmas volt ránézni.

– Úristen, Zach – leheltem. – Jól vagy?

Halványan elmosolyodva odabiccentett, és leült.

– Valakinek az útjában álltam. Nagyon sok itt a szabály. Tanulok, de ez egy folyamat. Nem olyan vészes, mint ahogy kinéz.

Zach még így sérült arccal is jóképűbb volt, mint ahogy emlékeztem rá, vonásai ennyi év után kifejezettebb, erőteljesebb metszésűek lettek.

– Sajnálom, hogy ez történt veled – mondtam. – Fájdalmasnak látszik.

– Egyáltalán nem a te hibád – mondta, szemét a tőle ismerős módon gyorsan lesütve. – Kösz, hogy egyáltalán eljöttél. Jó ideje már. – Egy pillanatra elhallgatott. – Még szerencse, hogy nem modellkedésből élek. De ideális esetben szeretnék innen kijutni, hogy az arcom másik fele megmaradjon.

– Emlékeztetőül: ezeket a beszélgetéseket nem volna szabad felvenniük, de…

– Ki tudja, igaz? – mondta Zach. – Nincs mit takargatnom, de hallgatlak. Csupa fül vagyok. Figyelek, ígérem.

Felkapta a pillantását, hogy a szemembe nézzen, közben a teste enyhén remegni kezdett – a lába tette a dolgát, ahol nem látszott. Szegény Zach. Tényleg nagy bajba került idebent. Ekkor elmosolyodott, szomorúan és mohón. Éreztem, hogy az émelygéstől elszorul a gyomrom.

– Azért jöttem, hogy segítsek, Zach, ahogy csak tudok – kezdtem. – De ahogy már mondtam, én magam nem foglak tudni képviselni.

Zach az ép fél szemével rám sandított, és a kezével gyámoltalan mozdulatot tett.

– Jól van. Mármint nem ezt akartam hallani, de te csak azt tudod tenni, amit megtehetsz. Gondolom.

A mellkasom szorítása kissé engedett. Észre sem vettem, mennyire tartok tőle, hogy Zach dühbe fog gurulni. Nem mintha valaha is tényleg láttam volna dühbe gurulni. Vajon azt jelenti ez, hogy képtelen volt megölni a feleségét? Dehogyis. Azonkívül tizenegy év, az tizenegy év. Semmit sem tudtam Zach mostani életéről azon kívül, amit a New York Timesnak abban a profiljában olvastam, amelyet az egyik olyan mi-lett-az-összes-sráccal-akit-Sam-előtt-ismertem revansguglizásom során fedeztem föl.

– Hogy őszinte legyek, az új állásom az oka – mondtam; ez a nagyon valóságos, nagyon legitim és sokkal jobb kifogás a Rikersbe való hosszú buszozás közben jutott eszembe. – Rangidős alkalmazott vagyok a Young & Crane-nél. Ügyeket csak társult partnerek vállalnak. Nekem alkalmazkodnom kell az eljárásrendjükhöz.

– Egyáltalán hogy jött ez az irodadolog? – kérdezte Zach. – Te világéletedben szövetségi ügyész akartál lenni. Nem ítélkezem, csak meglepődtem, amikor láttam, hogy leléptél.

– Láttad? – kérdeztem.

Aztán eszembe jutott: a Penn Law évkönyv osztálybejegyzései. Victoriának volt egy olyan kirívó diáklány-egyesületi vonása, hogy kényszeresen részt vett a végzettek valamennyi összejövetelén, és negyedévente friss hírekkel látott el minden egyes öregdiákot. Nem vontam kétségbe, hogy a javamat akarja – egy rangidős alkalmazotti poszt a Young & Crane-nél tekintélyes és rendkívül jövedelmező állás; a bonyolult ügyek, a kitűnő hírnév, az elérhető jövedelem. Még a partneri viszonyom is sínen volt, ha kissé megkésve is. De az eredeti tervemet – hogy a szakmai életemet a szövetségi ügyészség hivatalának ügyészeként a közszolgálatnak, a derekas munkának és az alacsony fizetésnek szentelem – mégsem önként változtattam meg.

– Kevésbé lepődtem volna meg, ha azt látom, hogy mindenestül otthagytad a jogi pályát, mint így, hogy azt olvastam, átnyergeltél vállalati védőügyvédnek.

Megrándult az arcom, de igyekeztem palástolni egy mosollyal.

– Ilyen az élet. A dolgok nem mindig úgy alakulnak, ahogy az ember várja.

– Ez mit jelentsen? – kérdezte Zach. – Az nem létezik, hogy kirúgtak. Te ahhoz túlságosan jó vagy.

– Semmi értelme nem volt, hogy ott tartsanak.

Ez igaz is volt, habár messze járt a teljes igazságtól: attól, hogy a férjem gödörbe taszította az életünket, amelyből a Young & Crane-nél vállalt munkám hivatott kiásni bennünket.

Úgy egy évvel azelőtt Sam egy munkaebéden úgy berúgott, hogy a Men’s Health-nél dolgozó szerkesztőjét elküldte a picsába, majd elaludt a mosdó padlóján. Hason fekve, az egyik piszoár alatt. A Men’s Health már az utolsó állomás volt a sok közül a meredek lejtőn, amelyre a New York Timesnál indult karrierje került. Az állásokat Sam így vagy úgy az iszákossága – ténybeli tévedések, elmulasztott határidők – miatt veszítette el. Viszálykodás miatt.

Amikor végül a Men’s Health-től is kirúgták, Samnek szerencsére szerződése volt egy könyvre, amely a népszerű tanácsadói rovatán alapult. Sajnálatos módon a szerény előleget már réges-rég elköltöttük, ő pedig sehogy sem állt a könyv befejezésével. Sam akkoriban vajmi keveset írt. Mindennek dacára azért egészen jól eltengődhettünk volna az én hitvány állami fizetésemből, ha nem jön közbe az a baleset.

Miután Samet kirúgták a Men’s Health-től, utána hétvégén busszal kimentünk az egyik barátunkhoz Montaukba, hogy egy jó lakomával meg egy pohár borral kiverjük a fejünkből az egészet. Úgy látszik, miután én lefeküdtem, Sam úgy döntött, hogy „tökre képes vezetni”, és „kölcsönvette” a barátunk felújított veterán kabrióját, hogy elugorjon még egy kis sörért. Az lett a vége, hogy a kocsival belerohant a belváros egyik történelmi kocsmájába, az Anglersbe, és totálkárosra törte azt is, meg a járművet is. A balesetben Samnek érdekes módon és hál’ istennek a haja szála sem görbült meg, de a megfizethetetlen családi örökség egy részének elpusztításért kárpótlásképpen személyesen az Anglers tulajdonosa indított pert szándékos károkozásért, amire a biztosítás nem terjedt ki – más szóval azért, mert Sam ittas volt. Az ítélet arra kötelezett bennünket, hogy a saját zsebünkből két éven belül fizessünk ki 200 ezer dollárt.

Ezt a tényt szándékosan kihagytam az anyagi helyzetemet firtató Young & Crane-es kérdőívemből. A polgári pert személy szerint Sam ellen indították, következésképpen a saját hiteltörlesztési múltam szempontjából a szürke tartományban maradt. Persze azért ennél több eszem volt. Minden ellenkező bizonyíték ellenére tisztában voltam vele, hogy az igazság nem értelmezés kérdése. Az ügyvédi irodák nem akarnak olyan alkalmazottakat, akiknek adósságaik vannak, mert az indokolatlan befolyásolásnak teheti ki őket, márpedig a mi jókora adósságunk közös kötelezettség volt. Még az én Young & Crane-es jövedelmem mellett sem lesz könnyű kifizetni. De idővel megoldható, méghozzá úgy, hogy nem kell csődöt jelenteni, feltéve, hogy mellőzzük az olyan „elhanyagolható” dolgokat, mint például a mesterséges megtermékenyítés, amit a termékenységi szakember ajánlott a figyelmünkbe következő lépésként. Ez viszont le is egyszerűsítette a dolgokat. Mi ketten Sammel úgysem tudtunk volna mit kezdeni egy babával.

Hogy dühös voltam-e mindezek miatt? Hát persze. Néha kifejezetten felbőszültem, de sohasem annyira, hogy ne a remény kerekedjen felül. Végtére is, ha többé nem hittem volna abban, hogy majd minden helyrejön, ha többé nem bíztam volna Sam aranyló világnézetében, akkor csak az a realitás maradt volna nekem, ahogyan a dolgok akkor álltak. Márpedig az teljességgel tarthatatlan volt.

– Számodra nem volt „értelme” a szövetségi ügyészi hivatalban maradni? – firtatta Zach. – Mit jelentsen ez?

Íme, az az egyenesség, amit mindig is szerettem.

– Belefutottunk bizonyos váratlan pénzügyi kihívásokba. Ez egy hosszú, kacskaringós történet. Mindenesetre a szövetségi ügyészi hivatalban dolgozni nem igazán a legjobb módja annak, hogy az ember egy kis extra zsebpénzt keressen.

– Házasság – mondta Zach, majd bánatosan megcsóválta a fejét.

– Azért ez nyilván nem a világvége – mondtam. – Az ország egyik legjobb ügyvédi irodájában dolgozom, nem pedig egy sóbányában.

Zach egyetlen szeme szomorúnak látszott.

– De akkor is – mondta. – Tudom, milyen sokat jelentett neked az a munka. Sajnálom.

Égető érzés támadt a torkomban. Félrenéztem.

– Ez a legnehezebb a házasságban, igaz? – folytatta Zach. – Valaki másnak a problémája a sajátodé lesz. Az ember nem mindig érzi igazságosnak.

– Nem bizony – feleltem. Az, hogy Zach pontosan azt mondta, amit kellett, jobban esett, mint amennyire szerettem volna.

– Szóval a férjed. Richard, ugye?

– Richard? – Belém nyilallt a bűntudat, amikor eszembe jutott, honnan vette Zach ezt a nevet. – Nem, nem Richard. Samnek hívják.

– Gondolom, ő nem ügyvéd…

– Író.

Zach egy pillanatig a tekintetemben kutatott.

– Ez, hogy író, olyan… nagyon, ööö, kreatívan hangzik. – Zach mosolygott. – Örülök, hogy boldog vagy. Gondoltam rád az évek során, azon tűnődtem, hogy lehetsz. Jó látni, hogy minden bejött.

Dehogy jött. Semmi sem jött be.

Némán lesütöttem a szemem. Vissza kellett kanyarodnunk a lényegre.

– A fiad hol van?

– Egy nyári táborban Kaliforniában, a legjobb barátjával. – Zach halványan elmosolyodott. – Amanda nem akarta elengedni, de a tanév közepén költöztünk ide, és hiányoztak neki a barátai. Amanda ebben jó volt. Mindig olyan döntéseket hozott, amelyek a legjobbak voltak Case számára, még ha neki a nehezére estek is. Case-nek nem mondhatom el telefonon, hogy mi történt… az egyszerűen olyan… De tudnia kell Amandáról.

– És anyukád?

Egy pillanatra mintha összezavarodott volna.

– Ja, ő meghalt.

– Bocsánat. Akkor esetleg elmondhatnák neki a barátja szülei? – vetettem fel. – Szerinted elmennének érte a táborba?

– Igen, talán – felelte csöndesen Zach. – Hogy őszinte legyek, nem nagyon ismerem őket. A barátját Billynek hívják, azt hiszem.

– Fölhívhatnám a tábort, hogy megkérdezzem tőlük – ajánlkoztam. – Ők biztosan tudják, hogy lehet elérni Billy családját.

– Az remek lenne, kösz – mondta Zach. – De én még csak a tábor nevét se tudom. Az egészet Amanda intézte. – Elhallgatott. – Most biztos úgy beszélek, mint valami seggfej, nem? Lefogadom, hogy nem rohansz haza minden este meleg ételt tenni Richard elé az asztalra.

Egy kissé túl harsányan nevettem el magam.

– Nem, de minden házasság más – mondtam, de félretéve az ítéleteimet, mert bizony ítélkeztem –, Zach attól még nem volt rossz ember, hogy hagyományos házasságban élt, feltéve, hogy a felesége is úgy akarta. – Valahol otthon van nálatok a tábor ismertetője?

– Biztosan. A nappaliban van egy kis íróasztal, Amanda abban tartotta a papírjait. A tábor összes nyomtatványának meg ismertetőjének ott kell lennie.

– A szomszédban van valakinek kulcsa a házhoz? – kérdeztem. – Úgy sokkal gyorsabb lenne, mintha itt próbálnám meg előkeríteni a tiédet, amit leltárba vettek.

– Elöl, a virágláda alatt kell lennie egynek – felelte. – Amanda tartotta ott Case-nek, vészhelyzet esetére.

– Nektek az ajtótok előtt, egy növény alatt van egy kulcsotok a házhoz? – kérdeztem. – New York Cityben?

– Ez így tényleg hülyén hangzik – felelte Zach. – Komolyan mondom, erre még nem is gondoltam. Park Slope-ban biztonságban érzi magát az ember.

– Tennünk kell róla, hogy a rendőrség is tudjon a pluszkulcsról. Potenciális gyanúsítottak merülhetnek föl – mondtam. – Van még valaki, akit felhívhatnék neked? A tágabb család, barátok? Valakit a munkahelyedről?

Például valakit, akit Zach tényleg látott az elmúlt tizenegy évben? Nyilván minimum több csapatra való alkalmazottja lehetett, akik most mind azért lármáznak, hogy a tettek mezejére léphessenek.

Zach ismét lesütötte a szemét, és megrázta a fejét.

– Akik most részei az életemnek, azok nem nagyon ismernek. Érted, miről beszélek? – A sérült arcára mutatott.– Nem láthatnak meg így.

Bólintottam.

– Megértem.

De vajon tényleg? Valóban nincs senki, akihez eléggé közel állna? És mi ez a kis bizsergés a mellkasomban? Vajon hízelegne, hogy én szemlátomást kivétel vagyok?

– Te meg én – folytatta, felelve a ki nem mondott kérdésemre –, én mindig is amolyan rokonlelkeknek tartottam magunkat, érted? Soha nem éreztem azt, hogy ítélkezel fölöttem.

– Mert nem is tettem – mondtam. – És nem is tenném.

Zach felnézett rám, egyetlen szeme üveges volt. Nem egyszerűen jóképűbb lett, hanem lágyabb is.

– Azt mindenesetre tudom, hogy amikor a bulira elindultunk, a bejárati ajtó zárva volt, mert én zártam be. A riasztó viszont elromlott. Amanda már megbeszélt egy időpontot, hogy megjavítsák… utolsó tetteim egyikeként felpanaszoltam, hogy még nem csináltatta meg. Szép dolog, igaz? – Egy pillanatra lehunyta a szemét, mintha fájdalmai lennének. – Mindenesetre Amanda is bezárta volna maga után, miután hazaért. Ő ilyen volt: ideges.

– Milyen értelemben? – Ha volt rá oka, akkor azt talán valami, vagy valaki másra lehetett visszavezetni, nem Zach-re.

A férfi megvonta a vállát.

– Egy nagyon kis városból származott, és a családja szegény volt, olyan éhenkórász szegény. Nem szeretett róla beszélni, de szerintem néha nyomasztotta ez a környék, ahol éltünk, az emberek. Még a nem dolgozó feleségek is lenyűgözők: flancos iskolák, közösségi szerepvállalás. Amanda okos volt, de még csak főiskolára sem járt. Szerintem aggódott, hogy egyszer kiderül. Ettől lett olyan ijedős. Talán túlságosan erőltettem, hogy olyasvalami legyen, ami nem ő. – Felnézett rám. Őszinte sajnálkozás látszott rajta. – Pedig többre volt képes, mint gondolta. Én csak azt akartam, hogy a legjobb formáját hozza, érted?

Abba, ahogy ezt a „legjobb formáját” mondta, beleborzongtam. De hát Zach mindig is nagy volt a személyiségfejlesztésben, a sajátjáéban is. Az eredményeivel pedig nehéz lett volna vitába szállni.

– Ja, hát persze – mondtam, mert Zach mintha az egyetértésemre várt volna. – Van benne valami.

Ekkor elsötétült az arca.

– Odamentem, hogy újraélesszem, érted, de Amanda jéghideg volt. És a vér, ahogy beleléptem, olyan sűrű volt, mint a csiriz. És én… – Zach a szájára szorította a kezét. Nem azt mondta a telefonba, hogy megcsinálta az újraélesztést? Esküdni mertem volna rá, hogy azt mondta, de lehet, hogy csak nyelvbotlás volt. Vagy talán szégyellte beismerni az igazságot. – A rendőrök ebbe kötöttek bele, amikor azzal jöttek, hogy „Miért nem lettem véresebb?”, „Átöltöztem, miután megöltem?”, „Azért nem is törődtem az újraélesztésével, mert nem szerettem a feleségemet?”, „Melyik a kettő közül?” Szerintük vagy az egyik, vagy a másik. De hát olyan hideg volt, ez a magyarázat, és én… az emberek azt hiszik, tudják, miként fognak cselekedni. Pedig addig nem tudod, amíg valami ilyesmi nem történik veled. Ez sokkal borzasztóbb, mint gondolnád.

Az bizony. Ezt első kézből tudtam. Nincs egy hete, hogy arra ébredtem, Sam ájultan hever a nappalink padlóján, mély vágással a fején. Mindenütt rengeteg volt a vér. Sam kezén és ingén, a feje alatt szétkenődve a keményfa padlón. Odarohantam, hát persze hogy meghalt. De amikor hozzáértem, felnyögött, csak úgy dőlt az alkohol a testéből. Elképzelni sem tudtam, milyen érzés lett volna, ha hideget tapintok, amikor hozzáérek.

– Igazad van – mondtam. – Senki sem tudja, mit tenne.

Mindettől függetlenül Zach tiszta ruhája olyan problematikus tény volt, amelyről a rendőrség máris bebizonyította, hogy sokféleképpen felhasználható a javukra. Noha feltehetően Zach ruhái között azóta sem találtak másik, véres öltözetet – máskülönben már nyilván letartóztatták volna gyilkosság miatt.

– Nem tudom, mi történt Amandával, Lizzie. Nem voltam otthon, amikor meghalt – folytatta Zach. – De ha jobb férj vagyok, talán még mindig élne.

Akármit is jelentsen ez, Zach ilyet soha többé nem ejthetett ki a száján. Felért egy vallomással.

– Ööö, miért is?

– Otthagytam azon a bulin, és miután elmentem, küldtem neki egy sms-t. Mert így szoktam csinálni: ráhagyom. Hagyom, hogy Amanda kimagyarázzon. Hagyom, hogy felépítse az életünket. És ő mindig megteszi. – Elhallgatott, beszívta a levegőt. – Megtette. Mindig megtette. Én meg valószínűleg soha, egyetlenegyszer sem köszöntem meg neki.

– Senki sem tökéletes – vélekedtem. – Főleg az nem, aki házas.

Zord mosolyt villantott.

– Nem vitatkoztunk. Ezt meg kell hagyni. Nem voltunk veszekedősek. Kellemes családi életet éltünk. Case remek srác. Hogy kivételesen közel álltunk-e egymáshoz Amandával? – Megrázta a fejét. – Megmondom őszintén, én mindig is praktikus berendezkedésként tekintettem a házasságra. És most meghalt a feleségem, úgyhogy majd ezzel fogják magyarázni, hogy én tettem, igaz? Mert szenvtelen vagyok? Érzelemmentes? Az egészben az az ostobaság, hogy még csak nem is volt muszáj otthagynom azt a bulit. Azért jöttem el, mert unatkoztam. Elmentem sétálni egyet a…

A kezem úgy röppent a magasba, akár egy közlekedési rendőré.

– Ne, ne. Ne részletezd.

– De hát az én sztorim nem fog változni, Lizzie. Merthogy ez nem egy sztori. Ez az igazság.

– Az nem szám…

– A Brooklyn Heights Promenade-en voltam. Sétáltam. Egymagamban. A víz, Manhattan fényei. Amikor Phillyben voltunk, örökké sétálni mentem, emlékszel? – Hogy emlékszem-e? Nem biztos. Miben vagyok én biztos? Zach-ből elkeserítő ügyfél lesz. Nem hallgat az emberre. – A rendőröknek különben már elmondtam, hogy ott jártam. A golfütőről is elmondtam mindent, amit tudni akartak. Azzal jöttek, hogy „Ez a magáé?” Én meg, hogy „Ja, ez…”

– Zach! – kiáltottam rá olyan hangosan, hogy ezúttal meghunyászkodott. – Komolyan mondom, hagyd ezt abba. Ez nem segít a helyzeteden.

– De hát az az én házam, még szép, hogy az én golfütőm – mondta dacosan. – Nem én öltem meg Amandát; miért lenne muszáj bármiről is hazudnom?

Az állítólagos gyilkos fegyver birtoklásának rendőrök előtti beismerése a gyanúsított érdekeivel ellentétes kijelentés volt. Közvetett bizonyítékként felhasználható. Az eszembe véstem, hogy majd szóljak a vallomásokról annak az ügyvédnek, akit végül keríteni fogok – első dolgai egyikének kell majd lennie, hogy azokkal foglalkozzon. Ki kellett onnan jutnom, mielőtt még több kárt teszek. Mindössze annyi információra volt szükségem, hogy egy ügyvédet szerezzek Zach-nek, akit aztán rástartoltatok az óvadékkal kapcsolatos fellebbezésre.

– Visszatérhetnénk a rendőrtiszttel való összetűzésre? Az állítólagos támadásra. – Erről bármelyik ügyvéd tudni akarna, mielőtt Zach ügyét elvállalná.

– Nyilván nem én kezdtem – mondta Zach, és magára mutatott, feltehetően nem éppen daliás termetére utalva, amely bár jelentősen masszívabb volt, mint valamikor, mégsem tűnt különösebben valószínűnek, hogy ujjat húzna egy zsaruval.

– Hanem a rendőr? – kérdeztem.

– Nem tudom, te mit tekintesz „kezdésnek”, de ott volt ez a rendőr, amelyik a képembe mászott, és a golfütőre mutogatott: „Azzal az ütővel sújtott le a feleségére, igaz? Miért? Zsémbelődött magával? Megcsalta? Talán azért kapta fel az egyik ütőjét, hogy ráijesszen. Meglendítette, és már csak arra eszmélt, hogy összeesett. Maga meg bepánikolt.” Nem hagyott békén. Aztán még valaki beszállt, hazugnak nevezett, és azt mondta, csak kitaláltam, hogy sétálni voltam. Hogy az egy ostoba hazugság. „Hülye maga?”, hajtogatta. – Ez túlzásnak tűnt, de nem teljesen lehetetlennek. Zaklassuk fel a gyanúsítottat azzal, hogy üvöltözünk vele: ilyet szoktak csinálni. – Na, és akkor az az öltönyös pasi… akiről már beszéltem… megjelent ezzel a civil ruhás nyomozóval. Ez mind az után volt, hogy a helyszínelők odaértek. A nyomozó odajött a jobb oldalamra, és azt mondta: „Jöjjön, menjünk ki, beszéljük ezt meg alaposabban”. Mire én: „Nem hagyom itt a feleségemet”. Aztán tőlem balra valaki megragadta a karomat, én meg elrántottam. Keményen, hogyne. De reflexből jött. – Fölemelte a könyökét, és meglendítette, hogy mutassa. – Mindenesetre a hátam mögött lehetett még egy rendőr, és annak az arcát sikerült eltrafálnom.

– És akkor letartóztattak?

– Először volt egy kis huzavona. Az egyik mentős megnézte a zsaru orrát, aztán mindenki lehiggadt, és úgy nézett ki, hogy ejteni fogják a dolgot – mondta Zach. – Aztán az öltönyös pasi újra beszélt a nyomozóval… nem hallottam, mit mondott. De a következő percben letartóztattak hivatalos személy elleni erőszak miatt.

– Nem pedig gyilkosság miatt?

Zach megrázta a fejét.

– Csak az erőszak miatt. Szerintem még az a zsaru is futni akart hagyni, akit eltrafáltam, és hát mégiscsak ő vérzett. Azt hajtogatta, hogy „Meghalt a felesége.” De az volt az érzésem, hogy a másik pasi… az öltönyös… ürügyet keres rá, hogy letartóztasson.

Ami persze érthető is lenne. Ha az embernek észszerű oka van rá, hogy elfogja egy gyilkosság gyanúsítottját, akkor megteszi. És punktum.

– Ezt mind elmondtad annak az ügyvédnek, aki a vád alá helyezés során képviselt? – kérdeztem. – A kirendelt védőnek.

Zach bizonytalanul ráncolta a homlokát.

– Nem biztos. Ahogy már mondtam, az idő tájt nem volt valami tiszta a fejem.

– Jól van – mondtam. – Kinyomozhatom a kirendelt védődet, hogy megkérdezzem tőle. Tudod, hogy hívják?

– Ööö, Adam – felelte. – Roth valami. Most született kisbabája, és Staten Islanden lakik. A kompról beszélgettünk.

El tudtam képzelni az ideges, kezdő közvédőt – azt a fajtát, akit azzal bíznak meg, hogy vád alá helyezéskor csípjék el az ügyeket –, ahogy egyre csak a magánéletéről zsolozsmázik a félig katatón állapotban lévő Zach-nek.

– Megtalálom. Ha már beszélt a kerületi ügyésszel, talán jobban képben van.

– Ez azt jelenti, hogy meggondoltad magad? Hogy elvállalod az ügyemet? – Zach kinyújtotta a kezét, és maga előtt megragadta a plexiüveg kis peremét.

– Sajnálom, Zach – mondtam most már határozottabban, de reményeim szerint nyájasan. – Neked most tényleg olyasvalakire van szükséged, aki alaposan jártas az állami szintű bűnügyekben. Konkrétan a gyilkosságokban. Valakire, aki tudja, mi fán terem a DNS, a bűnügyi helyszínelés, a vércsoport meg az ujjlenyomat. Én az igazságügyi könyvvizsgálathoz értek. A brooklyni kerületi ügyészi hivatal játékosai közül sem ismerek senkit. Az ilyen ügyekben egy csomó háttéralkura van szükség.

– Nekem egy harcosra van szükségem, Lizzie – Zach tekintete most lángolt. – Az életem forog kockán.

– Én nem vagyok társult partner. A saját ügyfeleimet nem vihetem be a Young & Crane-hez. És punktum.

– Meg tudom fizetni a honoráriumot, akármennyi legyen is.

– Ha akarnád, alighanem az egész irodánkat meg tudnád venni – mondtam. – Ezek a döntések nem a honoráriumról szólnak.

– Áh. – Zach bólintott, és visszaült. – Nem akarják, hogy holmi gyilkossággal összefüggésbe hozzák a nevüket. Értem.

– Tudod, milyenek ezek az irodák. Mesterkélt az erkölcsi felfogásuk.

– Hé, én se szeretném, ha a cégemet összefüggésbe hoznák valakivel, akit gyilkossággal vádolnak. Feddhetetlenség, ez a cél.

– Öt percük maradt – szólt egy hang a hangszóróból. – A látogatási idő öt perc múlva lejár. Kérjük, fáradjanak a legközelebbi kijárathoz.

Fölálltam, és felvettem a noteszemet.

– Majd felhívok egy-két embert. Keresek neked egy fantasztikus védőügyvédet, és felpörgetem. Most nyilván az az első, hogy óvadék ellenben kiengedjenek. – Az összevert arcát és a sérült szemét fürkésztem. – Különben sem tudnám kitől megkérdezni a Young & Crane-nél, hogy elvállalhatnék-e egy ügyet.

Zach-nek leesett az álla.

– Várj csak, de valakitől meg tudnád kérdezni? Még nem mondtak rá nemet?

Basszus. Lesütöttem a szemem, és hosszan kifújtam a levegőt. Miért, miért, miért mondtam ezt? Másrészt viszont, talán nem is ez a legrosszabb megközelítés – a Young & Crane biztosan nemet fog mondani. Paul egyszer kifejezetten valami olyasmit mondott, hogy az alkalmazottak nem vállalhatnak el saját ügyeket. Ha majd hivatalosan is nemet mond, akkor hivatalosan is moshatom a kezemet.

– Gondolom, megkérdezhetem – nyögtem ki végül. – De nemet fognak mondani.

– Ja, persze. Jól van – felelte Zach, de láttam rajta, hogy oda se figyel.

– Zach, komolyan beszélek – mondtam. – Semmire sem megyünk vele.

– Értem én, de tényleg. És köszönöm. – Rajtam felejtette a pillantását. Halványan elmosolyodott.

– A látogatási idő véget ért! – harsant fel még hangosabban, még sürgetőbben a hangosbeszélőből. – Kérjük, azonnal fáradjanak a kijárathoz!

– Mennem kell – mondtam. – Holnap estére már biztosan sokkal több információm lesz, ha akkor felhívsz. Mondjuk, este hétkor? Itt a mobilszámom. – Leírtam a számot, és odatartottam Zach-nek, hogy biztosan jól másolja le. – Okvetlenül fölveszem.

– Köszönöm, Lizzie – mondta Zach. Tenyerét a piszkos plexiüveghez nyomta, és esdekelve nézett rám. – Köszönöm.

Némi habozás után én is odanyomtam a tenyeremet az övéhez. Furamód intim gesztus volt, pedig nem is érintkeztünk fizikailag.

– Próbálj meg nem aggódni – mondtam, és elhúztam a kezemet.

– Mert nincs miért aggódni? – kérdezte. – Vagy mert az nem segít?

– Mindkettő – feleltem, majd elindultam az ajtó felé.

Alig kaptam levegőt, ahogy a harmadik emeleti lakásunkig felcaplattam a lift nélküli házunkban. Útközben hazafelé rágugliztam Amandára. Semmi konkrétumot nem találtam a haláláról, de a Post meg a Daily News lehozott egy sztorit egy Park Slope-ban történt hétvégi gyilkosságról: „Zűr Park Slope-ban” és „Slope-i mészárlás” volt a két főcím. Mindkét lap ugyanazt a fotót közölte – egy barna homokkő ház előtt parkoló mentőautó, féltucatnyi rendőrautó, rendőrségi kordonszalag. Szintén mindkét cikk igen gyenge lábakon állt a részletek szempontjából, Zach vagy Amanda nevét nem is említették: „A család értesítése folyamatban van”, ködösítettek a lapok. A halál okát sem taglalták, arra viszont utaltak, hogy valakit letartóztattak, és hogy a rendőrség nem hiszi, hogy a közbiztonság veszélyben lenne. Mi Sammel a július negyediki hétvégét egy régi barátunknál töltöttük a jersey-i tengerparton, úgyhogy lemaradtam az egészről.