A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Louise Bay: Mr. Park Lane (Mister #4), 2021

Fordította HARTINGER EMESE

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Mr. Svindler (Londoni nagymenők 1.), 2022

Mr. Szépfiú (Londoni nagymenők 2.), 2022

Mr. Milliomos (Londoni nagymenők 3.), 2022

Copyright © 2021 Louise Bay. All rights reserved

Hungarian translation © Hartinger Emese, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-21-1

EGY

Hartford

Huszonkilenc éves orvosként, úgy, hogy a világ legnyomorúságosabb helyeire utazom munkaügyben, ha csak rágondoltam Joshua Lucára, az izzadt tenyeremet a farmerembe kellett törölnöm, és azt kívántam, bárcsak le tudnám csillapítani a heves szívverésemet.

Több mint egy évtizede nem láttam, de Joshua még mindig képes volt hatni rám, és ezt utáltam.

Nem mintha valaha is randiztunk volna.

Nem mintha ennyi éven át epekedtem volna utána.

Nem mintha valaha is észrevett volna. Főleg nem úgy, ahogy én őt.

Mondhatni, Joshua megszállottja voltam egészen addig, amíg tizenhét évesen el nem törtem a lábam, és végleg le nem tettem a kamaszkori rajongásról. Egy éjszaka alatt felnőttem, és elengedtem a buta fellobbanásomat.

Már el is felejtettem ezeket a régi érzéseket, amikor anyám bejelentette: elintézte, hogy Joshuánál maradhassak pár hónapig, amíg talpra nem állok – és bár a bal lábamat gipsz borította –, nem szándékosan ironizált. Nem vitatkoztam. Nem volt értelme elmagyaráznom, hogy ha képes voltam egy háborús övezetben is feltalálni magam, akkor biztos vagyok benne, hogy Londonban is gyerekjáték lesz a beilleszkedés.

Süti. Hogy mennyire hiányzott! Nem valami sok, sőt alig valamennyi akadt az Orvosok Határok Nélkül jemeni előőrsén, ahol állomásoztam. Ahogy leraktam a táskámat és lezuhanyoztam, rögtön elindulok levadászni valami citromos finomságot. Jól megszórva cukorral.

Meg kellene próbálnom a süteményre koncentrálni. Bármire, csak ne Joshua nyári, napfényben úszó hajának emlékére. A hosszú, karcsú, napbarnított lábára. Ahogy a gödröcske megjelent a bal arcán, akárhányszor feltűnt a nővérem a közelében. Ahogy állandó félmosolyra húzott szája mutatta, hogy mindig benne volt a viccben. A menő magabiztossága azt is jelentette, hogy ha valaha is bajba került, sikerült megbocsátást kicsikarnia magának. Tizenévesként istennek tűnt a szememben.

Nem voltam benne biztos, hogy bármire is emlékezne velem kapcsolatban.

Esetleg az összenőtt szemöldökömre? Vagy a fogszabályzómra?

A szüleink barátok voltak, mióta az eszemet tudom. Joshua egyidős a bátyámmal, a nővérem egy évvel fiatalabb náluk, és örök keserűségemre én voltam a kisbaba. A baba, aki belezúgott a bátyja legjobb barátjába.

Nem voltam több, mint lopakodó megfigyelő a teniszmeccsek, a bátorságpróbák és a lányokról szóló beszélgetések során. Szinte olyan voltam, mintha a díszlet része lettem volna – a háttér Joshua és a bátyám nyarain. Nem úgy, mint a nővérem, Thea, aki úgy élte a farmerminiszoknya-trendet, mintha huszonöt éves szupermodell lett volna. Thea mindig minden helyzetben a középpontba került. Néztem, ahogy pörgött és vihogott Joshua előtt, aki pimasz vigyorral és duzzadó ajakkal viszonozta mindezt. Theára biztosan emlékezett. Nem úgy, mint rám, a felejthető, láthatatlan Hartfordra.

Soha nem árultam el senkinek, hogy Joshuáról fantáziálok. Tizenhét évesen pedig nagyot nyeltem, és elhatároztam, hogy örökre elrejtem ezeket a vágyakat egy mély, sötét helyre.

Most, ahogy ott álltam a repülőtéren, hogy szemtől szembe kerüljek vele, egy nemkívánatos, ismerős borzongás futott végig a bőrömön, ami felgyorsította a pulzusomat.

Megszólalt a telefonom. Kiléptem a sorból, hogy ne szegjem meg a mobilhasználatra vonatkozó tilalmat. Anyám volt az. Elengedtem a jobb mankómat, és felnyitottam a telefont.

– Leszálltál, drágám?

A háborús övezetekben való munkavégzés egyik velejárója volt a szüleink folytonos aggódása. Engem nem aggasztottak a háborús övezetek, a régi ismerősökkel való találkozók viszont igen.

– Igen. Egy perc múlva indulok a táskámért. Visszahívhatlak, ha odaértem Joshuához?

– Természetesen. Marian azt mondta, hogy csodálatos lakása van. Olyan jó fiú! Saját cége van, egy marketing ügynökség. Most vett a szüleinek egy új autót, tudod.

Már legalább háromszor hallottam az új járgányról.

– Igen. A Lexust. Emlékszem.

Soha nem tudtam volna az a gyerek lenni, aki vadonatúj kocsit vesz a szüleinek. Mert nem kerestem annyi pénzt. De ha mégis így lett volna, akkor sem szorultak volna a segítségemre.

– Igazán jól csinálja a dolgait, és nagyon megbízható. Biztos vagyok benne, hogy várni fog rád.

– A Heathrow Express-szel is bejutottam volna a városba.

Gyűlöltem a gondolatot, hogy Joshuának miattam kell kerülőt tennie. Biztos voltam benne, hogy jobb dolga is akadt kedden, mint hogy a sofőrt játssza nekem.

– Eltörött a lábad, Hartford – mondta a maga ebbe-nincs-beleszólásod hangján. Amint elmondtam a szüleimnek, hogy visszatérek Londonba, anyám, akinek örökké bele kellett mindenbe avatkoznia, még nagyobb sebességre kapcsolt. De tudtam, hogy csak így fejezi ki a megkönnyebbülését. Három év külföldön töltött idő után csupán néhány órányi távolságban leszek tőlük, nem pedig több időzónányira. Most, hogy visszajöttem, ügyesebben kell majd kitérnem a jó szándékú segítségbombái elől.

A vállam fölött az emberek hömpölygő tömegére pillantottam, akik a folyosón a sor felé igyekeztek. Biztosan az imént szállt le egy járat, és nem akartam, hogy mindannyian mögöttem ragadjanak.

– Nem kellene megvárakoztatnom. Majd később csörgök.

– Add át üdvözletemet Joshuának, és hívj fel, ha lepakoltál!

Már meg is volt, mivel töröm meg a jeget Joshuánál. Elmondhattam neki, hogy beszéltem anyámmal, aki üdvözletét küldte.

Újra beálltam a sorba, és azt mondtam magamnak, hogy ha a tikkasztó hőségben képes voltam összecsukható ágyakon beteg gyerekeket kezelni, akkor Joshua Lucával is megbirkózom.

Nem… Nagy… Dolog…

Az ajtók a földszinti előcsarnokba nyíltak. Végigpásztáztam a táblát szorongató taxisok és a szeretteik felbukkanására várakozók tömegén. A tömegtől hátrébb húzódva, mintha reflektorok világítottak volna rá, Joshua egy oszlopnak támaszkodva állt, lehajtott fejjel, a telefonjára koncentrálva.

A mellkasomban felizzott a vágy. Emlékeztetnem kellett magam, hogy lélegezzek. Még mindig nagyszerűen nézett ki. Emiatt dühös voltam. Már régen eloltottam a Joshua iránt érzett tüzet magamban, és nem voltam hajlandó újra meggyújtani. Ez csak bajhoz vezethetett volna. Megint.

A válla kiszélesedett, de a piszkosszőke haja még mindig tökéletesen kócosnak tűnt. És az a mágneses magabiztosság? Még tíz méterről is érezhető volt az ereje. Felpillantott és egyenesen rám nézett, mintha meghallotta volna a gondolataimat. A lábam között éreztem a ferde mosolyát.

Vagina, te áruló!

Elvigyorodtam, és úgy indultam felé, mintha keresgetnem kellett volna a tömegben, nem pedig úgy, mint akit vonzott magához, mint fémrúd a villámot.

– Hahó!

Hátrahajtottam a fejem, hogy találkozzon a tekintetünk.

Nem kapkodta el a dolgot, hanem szemével lassan és gátlástalanul végigsimította a testemet tetőtől talpig, majd vissza, végül elidőzött az ajkamon és az arcomon.

– Hartford?

Adjak neki puszit? Egyet vagy kettőt? Öleljük meg egymást? Miért éreztem magam olyan kínosan?

Huszonkilenc évesen – emlékeztettem magam.

Orvosként.

A Joshua Luca iránti rajongás csak bajhoz vezet.

Fél kézzel magamhoz húztam, és ügyetlenül fél lábujjhegyre álltam, hogy a nyaka köré nyúlhassak. Szinte észrevétlenül megmerevedett, mielőtt visszaölelt volna.

– Örülök, hogy látlak – mondtam a hajába.

Éreztem a kabátomon keresztül, ahogy a hatalmas keze szinte teljesen átéri a hátamat. És az az illat? Már el is felejtettem. Mi lehetett az, és hogyhogy nem változott ennyi év alatt sem?

Kérdezés nélkül lerántotta rólam a hátizsákomat, és mintha semmi súlya nem lett volna, átvetette a vállán.

– Ennyi? Nincs több csomagod?

Megvontam a vállam.

– Nincs. Csak én.

A kijárat felé biccentett, én pedig követtem.

– Mi történt a lábaddal?

Lenéztem a gipszemre, mintha tisztázni akarnám, melyik lábamról beszél.

– Ó, semmiség! Csak egy baleset. – Nem akartam belemenni a részletekbe. Csak azt akartam, hogy gyorsan meggyógyuljak. Hogy visszamehessek dolgozni. – Mesélj magadról, Joshua Luca! Mit csináltál azóta, hogy utoljára láttalak?

Újra a jellegzetes mosolyát küldte felém.

– Mikor is láttalak utoljára?

– Nem emlékszem…

De pontosan tudtam. Nem voltam hajlandó arra gondolni, ami a balesetem után történt. Utána még évekig arról az éjszakáról merengtem, amikor eltörtem a lábam. Joshua eljött a bátyámért, mielőtt elindultunk volna megünnepelni az újévet. Másodéves volt az egyetemen, és épp akkor töltötte be a húszat. Ahogy a lépcső tetejéről figyeltem őt, soha nem voltam még ennyire tudatában a korkülönbségünknek, köszönhetően az állán frissen kibújt borostának, és a lapos, tónusos hasának, amit akaratlanul is felfedett, amikor a bátyám kabátjáért nyúlt. Férfivá változott, én pedig még mindig gyereknek éreztem magam. Legfeljebb harminc másodpercig néztem, de úgy bevésődött az emlékezetembe, mint egy tetoválás. Az a néhány másodperc volt az utolsó jó emlékem Joshuáról.

– Megszabadultál a fogszabályzódtól.

Persze, hogy erre emlékezett.

– Megdöbbentő, nem igaz? Azt hittem, örökké viselnem kell majd őket. A szemöldökömet is kiszedettem. És szereztem néhány diplomát is útközben. – Az emberek változhatnak. Már nem az voltam, aki annak idején. – Régen volt már.

– Igaz. – Rám pillantott, és összeráncolta a szemöldökét, mielőtt félrenézett. – Itt vagyunk.

Megnyomott egy gombot a kulcstartón, mire felnyílt a luxusautó csomagtartója. Becsúsztatta a hátizsákomat, mielőtt a rossz irányba, az utasoldali ajtó felé vette az irányt.

Majd kinyitotta az ajtót, az utasoldaliét. Nekem.

Megráztam a fejem. Az ötvenes évekből szalajtották? Mindez része volt annak a Joshua Luca-vonzerőnek, ami már azóta megvolt benne, hogy kijött az anyaméhből. Nem akartam, hogy bármi közöm legyen hozzá.

– Mi az?

Zavarodottsága őszintének tűnt.

– Ki tudom nyitni én is az ajtót – mondtam, miközben bekászálódtam a járműbe, magam elé húztam a mankóimat, és elhelyezkedtem a vajszínű bőrülésben. Nem akartam elolvadni egy kis lovagiasságtól. Nem mintha próbált volna megolvasztani. Ő nem úgy nézett rám. Joshuának egyébként sem kellett megpróbálnia elolvasztani a nőket.

Megvonta a vállát, és becsukta az ajtót, mielőtt a vezetőüléshez lépett volna.

– Bocsánat, ha jemeni szagot árasztok. Lehet, hogy szükséged lesz egy kis légfrissítőre ezután.

Kigurult a parkolóhelyről, és elkezdtünk kanyarogni a többszintes parkolóház szűk folyosóin.

– Jemen? Azt hittem, Szaúd-Arábiából repültél ide.

– Jemenből nincsenek közvetlen járatok.

– Olyan helyekre kell menned, ahová nincs közvetlen járat?

Nevettem.

– Úgy beszélsz, mint Patrick. Az Orvosok Határok Nélkül előőrsén dolgoztam, nem nyaraltam. De értékelem a nagytesós hangulatot.

– Rendben – mondta, és ismét megjelent a homlokán a ránc. – Kérsz vizet? Felhúzta a köztünk lévő kartámaszt, amely alatt egy beépítettnek tűnő hűtőláda volt. Kivett egy palackot.

– Köszönöm. Van benne sütemény?

– Ez nem a Tesco, de talán találsz almát.

– Tizenhárom hónapja nem ettem almát. – Kotorászni kezdtem, és egy olyan zöld gyümölcsöt találtam, amilyet még soha nem láttam. – Kérsz egy harapást?

Felemeltem a zöld gömböt, aztán hirtelen elhúztam a szájától, amikor a képzeletemben megjelent a kép, ahogy belém mélyeszti a fogait…

Vajon szeret harapdálni? A másodperc töredékéig mocskos képek peregtek le szemem előtt: Joshua az ágyban, meztelenül. Joshua fölöttem, karját megfeszítve, tekintetét az ajkamra szegezve. A csípőjével előrenyomul…

Állj!

Össze kellett kapnom magam, venni egy kis agymosószert, meg benyugtatózni a gyomromban repkedő pillangókat. Pár hónapig együtt fogok élni ezzel a fickóval. Nem követhettem mindenhová, és nem csorgathattam a nyálam, mint egy szerelmes tinédzser. Emellett tudtam, hogy a Joshua iránti megszállottságom veszélyes. Szó szerint. Egy áthatolhatatlan Joshua Luca-erőteret kellett építenem magam köré.

Ami szigorúan baráti zóna volt.

Azt sem tudtam, hova nézzek először. A figyelmemet lekötötte a lenyűgöző, száznyolcvan fokos kilátás a London Eye-ra, meg a hatalmas nappali a nyúlós mályvacukorra emlékeztető kanapékkal, és a bosszantó gödröcske Joshua bal arcán, amely tizenkét éves korom óta hipnotizált.

– Te itt laksz? – kérdeztem, és próbáltam úgy tenni, mintha nem vettem volna észre azt a kis mélyedést. – Kivételesen jó ízlésed van, ahhoz képest, hogy gyerekkorod legnagyobb öröme az volt, hogy akkor húztad a bátyám fenekébe az alsógatyáját, amikor a legkevésbé számított rá. Olyan ez, mint egy hatalmas hotelszoba.

Zsebre dugta a kezét, és pontosan ugyanúgy pillantott a padlóra, mint amikor Theával flörtölt. Sikerült a magabiztosságot és a szemérmetlenséget oly módon kombinálnia, amit mindig is teljesen imádnivalónak találtam. Joshuának egyetlen szemérmes porcikája sem volt, és azon tűnődtem, vajon pontosan mikor jött rá, hogy milyen szexi tud lenni egy kis alázat.

– A dekoráció nem az én érdemem. Ez a Park Lane International rezidenciája.

– Rezidenciája? Úgy érted, hogy egy olyan lakásban élsz, ami egy szálloda része? Akkor rendelsz szobaszervizt, amikor csak akarsz? És használhatod az edzőtermet meg minden?

– Meg minden – erősítette meg bólintva.

– Hűha!

Az előző évet azzal töltöttem, hogy vászon alatt aludtam egy összecsukható ágyon. Az ötcsillagos luxus olyasmi volt, amihez hozzá kellett szoknom. Csakhogy én nem akartam megszokni. Körbepillantottam, próbáltam megnézni, hová tehetem a holmimat. Úgy tűnt, csak egy ajtó van. Talán a kanapé lesz az enyém.

– Hol alszom?

– A sütőben? A fürdőszobában? – vigyorgott Joshua. – Vagy talán az ágyon a hálószobában? Hagyományos választás, de határozottan a legkényelmesebb.

Joshua fölém magasodott. A mellkasa szélesebbé és izmosabbá vált, mint amikor utoljára láttam. De a humorérzéke még mindig egy tizenhét éves fiúé maradt.

– Röhög a vakbelem. Komolyan, Joshua. Merre menjek?

Megvonta a vállát.

– Még nem jártam itt korábban. A szomszédban lakom, a P1-es lakásban. Azt hiszem, erre van a hálószoba.

Átsétált a nappalin, és benyitott az egyik ajtón.

– Igen. Ez az.

– Várj, te nem is ebben a lakásban laksz? Azt hittem, hogy a vendégszobában leszek.

– Abban reménykedtél, hogy reggelente láthatsz boxeralsóban?

Elvigyorodott, és kihívóan tágra nyitotta a szemét.

Nem tagadhattam, hogy érdekelni kezdett az elmúlt hatvan percben, amióta elhagytuk a repülőteret, vajon hogyan nézhet ki alsógatyában, de ezt soha nem vallottam volna be neki.

– Anya mondta, hogy van egy szabad hálószobád.

– Ez olyan lakrész, mintha a penthouse vendégszobája lenne. Egy különálló lakás, ami csak az én vendégeim számára elérhető. Olyan, mintha lenne egy vendégházam a kertben a medence mellett, vagy valami ilyesmi.

Ez férfi nyelven annyit tett: saját teret akart.

– Joshua, ha nem akartad, hogy nálad dekkoljak, csak szólnod kellett volna. Vannak más barátaim is.

Igazából nem voltam biztos benne, hogy olyan sok barátom akadt volna Londonban. A legtöbbjük szétszóródott az országban. És a világban. De nem volt szükségem Joshua sajnálatára – megoldottam volna. Anyám könyörgött, hogy maradjak Joshuával, azt mondta, magányos Londonban, és szüksége van a társaságra. Nyilvánvalóan anyám csak ment a saját feje után. A múltbeli tapasztalataim alapján meg kellett volna szólalnia a vészcsengőnek a fejemben, de túl fáradt voltam ahhoz, hogy vitatkozzak vele, és beleegyeztem, hogy Joshuánál maradjak, amíg nem találok saját lakást.

– Úgy viselkedsz, mintha arra kértelek volna, hogy maradj a kocsim csomagtartójában. – Teljesen hidegen hagyta a reakcióm. – Három hónapig az enyém ez a hely. Nem nagy ügy.

– Várj, három hónapra kibérelted? – Bele sem bírtam gondolni, hogy ez mennyibe kerülhetett. – Add vissza a kulcsot! Kizárt, hogy megengedhetem magamnak…

Joshua felém lépett, és megsimogatta a karomat, mintha egy vadlovat próbálna megszelídíteni. Próbáltam tudomást sem venni a forróságról, arról, ahogy az ujjai mintha tekintélyt parancsolóan belém nyomódtak volna, és arról, hogy milyen hihetetlen illatot árasztott, amikor ilyen közel állt hozzám.

– Nem nagy ügy! Nem várom el, hogy bármit is fizess.

Leráztam a kezét. A fizikai érintkezés azzal fenyegetett, hogy a régi szerelmemet úgy lobbantja lángra, mint gyufa a taplót.

– Joshua! – Egyáltalán nem értette. – Ez még rosszabb! Nem várom el, hogy fedezd a lakbéremet. Pont az a lényege, hogy ha valakinek a vendégszobájában laksz, hogy egyáltalán ne kelljen költened.

– De neked nem is kell költened. Ha ettől jobban érzed magad, tegyél úgy, mintha a vendégszobám lenne.

– Le kell zuhanyoznom. – A kanapéra roskadtam, a jetlag, az utazás és az elmúlt tizenhárom hónap egyszerre ért utol. Belesüppedtem a mályvacukor párnákba, és azon tűnődtem, hogy meg tudok-e valaha újra mozdulni. – Kifizetted már? Vissza tudod kapni a pénzed?

– Nem, aláírtam valamit. És különben is, hova máshova akarsz menni? Valakinek a vendégszobájába, vagy ami még rosszabb, egy kanapéra, amikor itt is lehetsz? – A kilátás felé biccentett. – Elmentél betegeket gyógyítani távoli helyekre. Ezt tekintheted a jutalmadnak.

Nem akartam dicséretet vagy köszönetet.

– Nevetséges vagy!

Vigyorgott.

– Szívesen! Feltételezem, éhes vagy. – A telefonján babrált. – Ugye nem lettél olyan széplelkű vegán?

– Igen, éhes vagyok, és nem.

Már egy éve arról álmodoztam, hogy akkora hamburgert eszem, mint a begipszelt lábam. A fantáziámban nem szerepeltek zöldségek.

– Hála az égnek! Akkor hamburger?

A Joshua iránti ingerültségem ellenére egy apró mosoly kúszott az ajkamra. Lehet, hogy az életmódját tekintve a tökéletes ellentétem volt, de ami az ételeket illeti, úgy tűnik, mintha a születésünktől fogva egy tányérból cseresznyéztünk volna. És talán egy kis sütemény – amit nem mondtam ki hangosan. Válogatós voltam, ha piskótáról volt szó, és meg akartam adni a módját, hogy dönthessek a Jemen utáni első édes falatról.

– Nincs sok minden, amit ne tennék meg most egy hamburgerért.

– Érdekes – mondta, és rám pillantott, miközben a telefonját ütögette, aztán leült a szemközti kanapéra. – Talán eszembe jutna néhány dolog.

Nem voltam benne biztos, hogy egy arcgödröcske lehet-e kihívó, de Joshuának ez is sikerült.

Eddig még sosem flörtölt ilyen merészen velem. Ez eléggé hízelgő volt, de emlékeztetnem kellett magam arra, hogy ő egyszerűen így működik. Nem tudta, hogyan ne flörtöljön. Joshua számára a csajozás valamiféle öntudatlan szokás volt, olyan automatizált, mint a légzés.

– Jó látni, hogy egy cseppet sem változtál.

– Jó látni, hogy te igen. – Szünetet tartott, és a másodperc töredéke alatt úgy nézett rám, mintha régóta szeretők lennénk, nem pedig kvázi idegenek. Kétszer pislogott, és megköszörülte a torkát. – Kivéve, hogy a rosszalló fintorod még mindig ugyanaz.

– Hé! – mondtam, és hozzávágtam egy drága párnát, amit úgy ütött el, mintha vattacukor lett volna. – Nem szoktam fintorogni.

Kuncogott.

– Ne aggódj! Aranyos.

Aranyos?

Fel kellett volna töltenem az erőterem.

KETTŐ

Joshua

Felnéztem a komor, szürke londoni égboltra, és gondolatban leellenőriztem, hogy melyik hónapban is járunk. Angliában sosem volt garantált a nyár, de ma az időjárás inkább tűnt novemberinek, mintsem júniusinak. Hartford biztosan nem a közel-keleti hőséget hozta magával, amikor ma korábban megérkezett. Befordultam a Piccadillyre, és megpróbáltam az agyamban a Hartforddal kapcsolatos emlékek után kutatni. Emlékeztem a fogszabályzójára, a hosszú, nyurga végtagjaira és a kontyba tűzött hajára. Az egész családja arra panaszkodott, hogy folyton a felhőkben jár. Ezen kívül másra nem emlékszem. Mindig ott volt, csak nem sok konkrétum maradt meg róla.

Egy részlet azonban a felszínre tört – egy becenév. Valami tündérekkel vagy balettel kapcsolatos… Így van, balett-táncosnő volt, és távol állt attól az intenzív, de tagadhatatlanul gyönyörű doktornőtől, akit ma felvettem a repülőtéren. Megráztam a fejem – nem gondolhattam most rá. Más dolgokra kellett koncentrálnom.

Felhúztam a zakóm gallérját, hogy megállítsam a hátamhoz beszökő hideg levegőt. Kabátot kellett volna húznom az étterembe vezető rövid sétára is, ahol a legnagyobb ügyfelemmel találkoztam. A GCVB marketingigazgatójaként Eric az egyik legbefolyásosabb ember a luxuscikkek területén, ami azt is jelentette, hogy ő választhatta ki az éttermet, ami népszerű volt, és Eric számára megfelelő számú csillaggal rendelkezett. Kissé fellengzősnek tartottam, még az én ízlésemhez képest is. De legalább a steaket fantasztikusan készítették. Beugrottam egy mellékutcába, ahol a vörös köpenyes portás üdvözölt. Elindultam befelé.

Öt perccel korábban érkeztem, de nem számítottam Ericre. Szeretett divatosan elkésni.

– Jó napot, Mr. Luca! – A szőke hostess lehajtotta a fejét, ahogy üdvözölt. – A vendége már helyet foglalt. Megmutathatom az asztalát?

A tarkómon felállt a szőr, annak ellenére, hogy már melegben voltam. Bámultam őt, és próbáltam feldolgozni, amit mondott. Miért jött Eric hamarabb? Ez sosem fordult még elő.

A hostess a sarokban álló asztalhoz vezetett, ahol Eric feltűrt ujjú, ropogós fehér ingben ült, zakóját lazán a szék háttámlájára terítve. Nemcsak korán érkezett – már elég régóta itt volt ahhoz, hogy kényelembe helyezze magát.

– Örülök, hogy látlak – ráztam meg Eric manikűrözött kezét, majd helyet foglaltam.

– Joshua. Én kenyérmirigyet kértem, aztán steaket. És te?

Eric angolja majdnem tökéletes volt, de a francia akcentusa mindig feltűnt az éttermekben. Talán azért, mert általában laza vendég volt, aki elbeszélgetett a pincérrel a menüválasztékról, és szerette megbeszélni a borokat a sommelier-vel. De ma nem. Mert Eric már rendelt, és a francia akcentusát is elnyelte a föld.

– Kiváló választás, Eric. Én is ugyanazt kérem.

Nem akartam az étlap nézegetésére pazarolni az időt, amikor arra kellett koncentrálnom, amit Eric el akart mondani nekem. Mert határozottan volt mondanivalója.

– Már egy ideje nem ebédeltünk együtt – mondta. – A főhadiszálláson sok volt a dolgunk.

– Ha elfoglalt akarsz lenni, nincs jobb hely hozzá, mint Párizs.

A Luca Brands a luxusmárkák segítésére szakosodott, és a legnagyobb luxusmárkaüzlet a GCVB volt. Mi feleltünk a GCVB-csoport tulajdonában lévő mind a harminc márka brandépítéséért és marketingjéért, amelyek a bőrápolástól és parfümöktől kezdve a pezsgőig és tizenegy vezető dizájnházig terjedtek. A GCVB nem csupán a Luca Brands legnagyobb ügyfele volt – a bevételünk mintegy negyven százalékát is ők adták.

– Mióta dolgozunk együtt? – Belekortyolt a borba, amelyet a sommelier tett elé. – Hat vagy hét éve?

– Jövő hónapban lesz hét éve.

Hátradőltem, kinyújtóztattam a lábam, és megpróbáltam azt a benyomást kelteni, hogy ez csak egy átlagos ebéd köztünk. De mindketten tudtuk, hogy nem az.

– És tetszik a munkád. Tudod, hogy szeretem.

Nem kellett hozzátennie a „de”-t, hogy halljam.

– Örülök. A te üzleted a mi üzletünk.

Elengedte a füle mellett. Úgy tett, mintha túlságosan is érdekelné a kettőnk között lévő kenyérkosár, de valójában arra koncentrált, hogy mit fog mondani legközelebb.

– Igen, igen. És ennyi idő alatt a Luca Brands soha nem akart a luxustéren kívülre terjeszkedni?

Vettem egy nagy levegőt, mérlegelve, hogy válaszoljak-e a kérdésre.

– Miért kérdezed?

A tekintete az enyémre siklott, és egy olyan pimasz vigyorra húzta a száját, ami azt mondta: tudok valamit, amit te nem.

– Nos – bökte ki. – Tudod, hogy a GCVB szeret új cégeket vásárolni?

Amióta a Luca Brands elkezdett együtt dolgozni a GCVB-vel, egyik felvásárlás a másik után történt. Minden egyes új vállalat bevonása után Eric pályázatot írt ki az új csoport összes brand- és marketingügynökségére vonatkozóan, a Luca Brandsszel együtt. Aki megnyerte a pályázatot, az exkluzívan képviselhette az újonnan kibővített csoportot. Minden egyes pályázatot kényelmesen megnyertünk. Eddig.

– Mint tudod, a GCVB a luxusmárkák terén dominál. Az utóbbi időben úgy éreztük, hogy minden olyan vállalkozást megszereztünk, amely érdekelt minket a térben. Szóval…

Élvezte ezt. Nem tudtam megmondani, hogy csak izgatott volt-e az új szerzemény miatt, vagy élvezte, hogy megpróbál zavarba hozni.

– Ezért belépünk a gyógyszergyártásba.

Olyan volt, mintha szart dobott volna az asztalra. A kijelentése váratlanul ért, és nem jött jól.

– Tényleg?

Ez túlzásnak tűnt a stratégiában, nem is beszélve arról, hogy a Luca Brandsnek egyáltalán nem volt tapasztalata ebben az iparágban.

– Igen. Magas árrés. Növekvő ágazat. Első pillantásra úgy tűnhet, hogy nem ez lenne a kézenfekvő terület, ahová terjeszkedhetnénk, de a részvényeseink növekedést akarnak, és a vezérigazgatónak van gyógyszeripari múltja. Van benne ráció. – Eric egy darab kenyeret dugott a szájába, és rágni kezdett. Amikor lenyelte, megkérdezte: – Szóval, milyen tapasztalata van a Luca Brandsnek a gyógyszeriparban?

Eric egy pöcs tudott lenni. Tudta, hogy nincs gyógyszeripari tapasztalatunk. A Luca Brands egy szakosodott ügynökség volt, és azáltal tudtuk megőrizni az előnyünket, hogy nem volt túl sok konkurens prioritásunk.

– Egyetlen brand- és marketingügynökséget akartok az újonnan kibővített csoporthoz? Vagy minden részlegnél megtartjátok a specialistákat?

A lényegre akartam térni.

– Manapság nagyon sok ügynökség fed le minden iparágat.

– Ez igaz – válaszoltam. – De mi nem vagyunk egy tizenkettő egy tucat ügynökség. Mi specializálódtunk. Fókuszáltan. És mi vagyunk a legjobbak abban, amit csinálunk.

Eric erőteljesen bólintott, miközben belevágott az előételnek felszolgált belsőségbe.

– Mindig is nagyra értékeltem a munkádat. Ezért is hívlak meg, hogy a Luca Brands tapasztalatlansága ellenére is pályázz a kibővített csoportban.

Ez úgy hangzott, mintha nem gondolná, hogy van esélyünk a sikerre. Próbáltam egyenletes hangot megütni és semleges arcot vágni.

– Nem aggódsz amiatt, hogy kompromisszumot kell kötnöd a munka minőségét illetően, bárkit is nevezz ki? – kérdeztem.

– Nem. – A hangja határozott volt, mintha tudta volna, hogy ezzel a váddal meg kell küzdenie. – Meg vagyok győződve róla, hogy bárki is nyeri el a munkát, ugyanolyan jó lesz a luxusban, mint a gyógyszeriparban, és fordítva.

Bólintottam.

– Úgy nézel ki, mint aki aggódik.

Eric újabb ördögi vigyort eresztett meg, mielőtt belekortyolt a drága borba, amit én fizettem. Közben a kezében tartotta az üzletem jövőjét.

– Tényleg? – Pókerarcot öltöttem. Nem tűntem aggódónak. Eric csak remélte, hogy aggódom. – Ha te nem vagy nyugtalan emiatt, én sem leszek az. Elvégre húsz éve dolgozol luxusmárkák marketingigazgatójaként. Ha te megbirkózol a gyógyszeriparral, akkor mi is.

Az igazság az volt, hogy tudtam, hogy amikor ma ebéd után elindulok, ezernyi olyan aggodalom fog rám törni, ami nem létezett azelőtt, hogy megérkeztem volna ebbe az étterembe. Ha a Luca Brands elveszítené a GCVB-t mint ügyfelet, akkor elveszítenénk a bevételünk közel felét – nem is beszélve a luxusmárkák terén betöltött dominanciánkról. Oda lehet minden, amit eddig felépítettem, munkahelyek százai, és az alkalmazottak megélhetése is mehet a levesbe.

Eric felemelte a poharát.

– Ez jó lehetőség a növekedésre. Nem ezt mondják?

Viszonozva felemeltem én is a poharamat.

– Semmi kétség, mindketten fel fogunk nőni a kihíváshoz.

Baszd meg! Hagyni akartam az ebédet, hogy visszamenjek az irodába, és elkezdjem megalkotni a stratégiát. Az első dolog, amit meg kellett tennem, az az volt, hogy beszervezek néhány gyógyszeripari tehetséget. Olyan emberekre volt szükségem, akik ismerik az iparágat. Nagyszerű emberekre. Elkezdtem gondolatban átfutni a kapcsolataimat. Kiket ismertem?

– Nem kéne elmondanom, de a pályázat nem a szokásos bemutató lesz. Azt kérem, hogy készítsetek konkrét kampányt egy nagyon izgalmas új gyógyszerhez, amit a Merdon fog piacra dobni.

A szívem úgy vert, mintha sprinteltem volna két rossz hír között.

– A GCVB már meg is vette a céget?

– Igen. Ma fogják bejelenteni. Merdon. Rengeteg nagyszerű ötletük van a gyógyszerforgalmazás demokratizálására.

Mi a fenét jelentsen ez?

– Demokratizálni?

Megvonta a vállát, mintha nyilvánvaló lenne, amit mondott.

– Különösen az amerikai piacon, ahol a gyógyszercégek csillagászati árakat számítanak fel, amíg a szabadalmak ki nem futnak.

A bólintásom nem volt meggyőző. Fogalmam sem volt róla, hogy miről beszélt. Az amerikai gyógyszerpiac annyira kívül esett a szakértelmemen, amennyire csak egy piac tehette.

– A Merdon stratégiája az, hogy a még szabadalom alatt álló, erősen túlárazott gyógyszereket veszi célba, és úgy alakítja át őket, hogy megfizethető áron lehessen előállítani. Ezután, ahol csak lehet, szabadforgalomba hozzák őket. Kihagyják a közvetítőket: a kapzsi orvosokat, akik hatalmas szeletet hasítanak ki a profitból. Sokkal olcsóbban juttatják el a gyógyszereket a rászorulókhoz. Hát nem csodálatos?

Ahogy elmagyarázta, lenyűgözően hangzott. Bár nem hiszem, hogy valaha is hallottam volna a megfizethető szót Eric szájából. A GCVB részéről elég furcsa döntésnek tűnt, hogy belépjen egy olyan iparágba, amely annyira különbözik a luxuscikkektől, de nem én voltam a cég vezérigazgatója, és egyik részvényese sem. Az én feladatom az volt, hogy megbirkózzak a valósággal, amivel éppen szembesültem, ahelyett, hogy megkérdőjelezem azt.

– A munka nagy része az Egyesült Államokra irányul majd, de a Luca Brandsnek nagyszerű eredményei vannak ezen a téren. Bárki is nyeri ezt a pályázatot, az embereknek fog segíteni, Joshua. Tehát ahelyett, hogy csak a világ stílusossá és széppé tételére koncentrálnánk, a Luca Brands lehetőséget kap arra, hogy valami igazán értelmeset tegyen.

Most először próbálta meg eladni nekem az ötletet, és ez reményt adott arra, hogy talán azt akarja, hogy sikerrel járjunk.

– Érdekesen hangzik – mondtam, és az érzés őszinte volt. Élveztem a munkámat. Szerettem a luxusipart és az azt körülvevő kreativitást, de szerettem feszegetni a határaimat, és nagyobb célokat kitűzni. – Tetszik az ötlet, hogy jót tehetek: eljuttatni a gyógyszereket azokhoz, akiknek a legnagyobb szükségük van rájuk.

– Pontosan – mondta Eric. – Jó látni, hogy nem zárkózol el teljesen az ötlettől, hogy valami olyasmit csinálj, ami nem a te tereped.

– A mi szakterületünk az egyedi, minőségi márkák és marketingszolgáltatások. És örömmel segítünk a GCVB teljes portfóliójának a Merdonnal együtt. Ki más pályázik még?

Bolond lennék, ha nem kérdeznék a konkurenciáról.

Eric elvigyorodott.

– Ott vagy te, két hivatalban lévő ügynökség a Merdonnál, és két külsős ügynökséget is meghívok a pályázatra. Tudod, csak hogy éberen tartsalak, Joshua.

Olyan jóindulatúan mosolyogtam, amennyire csak tudtam. Többnek kellett lennem, mint ébernek ahhoz, hogy egy olyan iparágban kapjak megbízást, ahol egészen pontosan nulla tapasztalatom volt. De nem volt más választásom. Meg kell nyernem ezt a pályázatot, vagy végig kell néznem, ahogy az üzletem és az alkalmazottjaim szenvednek. A vereség nem volt opció.

HÁROM

Joshua

Amíg Dexter a bárpulthoz ment, vettem egy mély lélegzetet, és gondolatban végigpörgettem az eddigi napomat. Először Hartford érkezett meg, ami… nyugtalanító volt. Aztán jött Eric ebéd közbeni híre, ami képes rá, hogy tönkretegye a cégemet és a tőlem függő több száz alkalmazottamat. Még csak kedd volt. Mit tartogatott még ez a pokoli hét?

Nem voltam benne biztos, hogy egy sör meg a haverokkal való beszélgetés segíteni fog. De rosszabbul biztosan nem érzem majd tőle magam.

– Milyen mélyen elgondolkodtál – tett elém egy italt Dexter, az egyik legjobb barátom, és helyet foglalt. – Azért hívtál inni, mert beszélni akarsz az érzéseidről?

– Hogy találtad ki? – vigyorogtam, és próbáltam úgy tenni, mintha nem érezném az Eric bejelentése miatti nyomást.

Valójában nem akartam beszélni róla, de hazamenni és búslakodni sem lett volna jó ötlet. Szokatlan volt tőlem egy keddi, rögtönzött italozás a baráti társaságunkkal, általában ilyenkor sokáig dolgoztam, aztán találkoztam Kellyvel egy italra, majd átmentünk hozzá. Vagy egy szállodába. Nem szerettem, ha nálam van valaki, így az otthonom egyfajta tiltott terület volt a nők számára. Ez volt az egyik oka annak, hogy a szomszédos lakást vettem ki Hartfordnak. Bár volt plusz hálószobám, de Hartford csaknem idegen volt számomra.

Hartford.

– Ma vetted fel azt a nőt a reptéren? – kérdezte, szinte olvasva a gondolataimban.

– Igen.

A múlt heti iváskor panaszkodtam a srácoknak, hogy új szomszédot kapok. De ez a hír elhalványult ahhoz képest, amit az ebédnél hallottam.

– Ő az oka ennek a… hangulatnak, amiben vagy?

Nem voltam rossz hangulatban. Csak feszült voltam, ami nem szokásom. Nem csak azzal szembesültem, hogy az üzletemet felforgatják, de nem tudtam lerázni a nyugtalanság érzését sem, ami Hartford érkezésével telepedett rám. Normális esetben hazamennék, és megmártóznék a kádban. De Hartforddal a szomszédban nem tűnt olyan vonzónak, amit általában csinálni szoktam. Arra számítottam, hogy egy homályosan derengő kislányt hozok be a városba, átadom neki a szomszédos kecó kulcsát, aztán folytatom a napomat. De amikor felbukkant… ott állt előttem. Váratlanul…

Az emlékeim homályossága ellenére Hartfordot azonnal felismertem. Olyan melegséget és otthonosságot sugárzott, amit megnyugtatónak kellett volna találnom. És az is volt.

Mégsem volt az.

– Nem vagyok semmilyen hangulatban.

– Csak nem dobott Miss Kedd Este?

Nem voltam benne biztos, hogy mi irritált a legjobban abban, hogy Dexter és a környezetem többi tagja Miss Kedd Este néven emlegette Kellyt. Talán az, hogy úgy hangzott, mintha egy kötelező feladat lett volna, vagy hogy a megszokás rabjának tűntem tőle. A szex soha nem volt elvégzendő feladat, én pedig nem voltam senkinek és semminek a rabszolgája.

– Ne légy nevetséges!

– Ó, ez igaz, nem dobhatott téged. Mert ahhoz előbb valódi kapcsolatban kellett volna lennetek egymással.

Mióta Dexter összejött Hollie-val, ő is csatlakozott azokhoz a fickókhoz, akik szerint mindenkinek jobb az élete egy komoly barátnővel. Én már végigjártam ezt az utat, és nem terveztem, hogy újra megtegyem.

– Ha elfelejtetted volna, én már jóval előtted fél térdre ereszkedtem.

Meg sem próbálta elrejteni, hogy összerándult.

– Tudom, haver.

Tristan szakította félbe a beszélgetésünket, és köszönés nélkül elvette a várva várt korsóját. Egy hosszú korty után leült a köztünk lévő kis sámlira.

– Szomjas voltál? – érdeklődött Dexter.

– Csak a figyelemre – vigyorodtam el a saját viccemen, mire Tristan a szemét forgatta.

– Joshua épp most mesélt nekünk Hartfordról – mondta Dexter.

– Valójában nem is. Nem azért javasoltam egy italt, hogy a nőkről beszélgessünk. Ennél jobban kellene ismerned engem.

Emberek között akartam lenni, olyanok között, akik mellettem állnak a ringben, és a küzdelem során számíthatok a támogatásukra.

– Azt hittem, hogy Miss Kedd Estét Kellynek hívják – mondta Tristan. – Szakított veled?

– Igaz, Kellyvel általában keddenként találkozom. És nem, nem szakítottunk. Nem vagyunk olyan viszonyban, amiben szakítani lehetne.

Kelly és én szigorúan kötöttségmentesek voltunk. Egyik fél részéről sem vártunk többet. Mindketten így szerettük.

– Rendben van, Mr. Durcás. Tehát Kelly azt mondta, hogy nem akar többé kedd esténként szexelni veled?

– Nem, csak ma este nem ért rá – hazudtam.

Én voltam az, aki lemondta az estét. Egyszerűen nem voltam megfelelő lelkiállapotban a keféléshez.

– Szóval, ki az a Hartford? – kérdezte Tristan.

Hogy lehet, hogy még mindig ennél a témánál jártunk?

– Joshua, ki az a Hartford?

Tristan könyörtelen volt.

– Anyám egyik barátjának a lánya.

Ez alábecsülte a köztünk lévő kapcsolatot. Anyám és Marion, Hartford anyja, naponta legalább ötször beszéltek egymással. Garantálni tudtam, hogy anyám legjobb barátnője azt is tudta, milyen gyakran szarik az apám. Én pedig a Kent gyerekekkel nőttem fel. Pontosabban Patrick a legjobb barátom volt és Theán csiszolhattam a csajozási képességeimet. És ott volt Hartford.

Hartford, a nyurga gyerek, aki folyton a felhőkben járt, és aki most felnőtt nőként úgy jött oda hozzám, és ölelt át, mintha a legjobb barátom lenne. Az alaktalan orvosi köpenye nagyon is felnőttnek tűnő testet rejtett. Próbáltam másra gondolni, miközben a melle a mellkasomhoz préselődött, de azon kaptam magam, hogy a másodlagos nemi jellegeiről szóló gondolataimat felcserélte az érzés, hogy csaknem a nyakamhoz ért az ajka.

– Igen, és miért beszélünk róla? – kérdezte Tristan.

– Joshua elhozta a reptérről, és azóta nem önmaga – mondta Dexter.

Ezt viccnek szánta, de az én ízlésemhez képest túlságosan is közel járt az igazsághoz.

– Dögös?

Tristan nem hazudtolta meg önmagát.

– Nem az esetem.

Ez igaz volt. Semmi sem emlékeztetett Hartfordban azokra a nőkre, akikkel általában együtt töltöttem az időmet. Olyanokhoz voltam szokva, akik úgy néztek ki, mintha a Vogue oldaláról léptek volna le, és néha ez így is volt. Csillogó, gyönyörű nőkkel volt dolgom. Hartford viszont láthatóan leszarta a külsejét. A haja úgy nézett ki, mintha öt kört harcolt volna egy macskával, mielőtt a feje tetejére rakta volna, és nyoma sem volt rajta sminknek vagy a gondosan megválasztott ruhatár igényének.

Bár kétségtelenül gyönyörű nő.

Nem szerettem a meglepetéseket. De Hartford magas arccsontja, telt rózsaszín ajka és nagyon is felnőtt teste teljesen levett a lábamról. Nem voltam benne biztos, hogy az volt-e ennek az oka, hogy olyan nyílt és kendőzetlen volt velem, vagy az, hogy nyilvánvalóan nem volt elájulva tőlem, de valami kizökkentett a rutinomból.

Miközben hazafelé tartottunk a repülőtérről, ő csak fecsegett. Próbáltam rájönni, hogy pontosan mi az, ami annyira nyugtalanító volt benne. Aztán beleharapott az almájába, és felnyögött az ízétől, a hang pedig szikrákat szórt az ágyékomig. Képek árasztották el az agyamat, ahogy meztelenül lovagol rajtam, a fejét hátravetve, a körmeit a mellkasomba vájva.

Ez az, ami zavarba ejtő volt. Elképzeltem, hogy Hartford meztelenül fekszik az ágyamban.

Hartford, annak a lánynak a cingár húga, akin gyakoroltam a flörtölést.

Hartford, anyám legjobb barátjának lánya.

Hartford, az új szomszédom.

Távol kellett tartanom magamtól. Vagy pontosabban nekem kellett magamat távol tartanom tőle.

Semmiképpen sem akartam átlépni a határt Hartforddal. Túl sok oka volt, amiért ez rossz ötletnek tűnt. Először is, annyira távol állt az esetemtől, hogy az már-már komikus volt. Másodszor, nem akartam alkalmi szexet folytatni valakivel, aki a végén sérülhet ebben, különösen, ha ez a valaki ennyire elválaszthatatlanul kötődött a családomhoz, és ami a legfontosabb: nem járok senkivel. Soha.

Hartford csak három hónapig lesz a szomszédban, és aztán elmegy. Addig is az időm azzal telik, hogy megpróbálom megakadályozni, hogy a vállalkozásom tönkremenjen.

Felnéztem, amikor Andrew helyet foglalt az asztalnál. Nem számítottam rá, hogy eljön.

– Szóval, miért vagyunk itt? – kérdezte Andrew, miközben lehámozta magáról a zakóját, és gondosan a mögötte lévő szabad székre helyezte.

– Próbálom kitalálni, hogyan akadályozhatnám meg, hogy a vállalkozásom összeomoljon.

– Összeomoljon? – kérdezte Dexter. – Mi történt?

– A legnagyobb ügyfelem most vásárolt egy gyógyszeripari vállalkozást.

– Ki? GCVB? – emelte fel Tristan a korsóját. – Miért vásárolna egy luxuscikkvállalat gyógyszergyártó céget?

– Talán az izomlazítókat akarják újracsomagolni? – Nem ez volt a megfelelő alkalom Dexter vicceire. – Eltekintve attól, hogy ennek üzletileg nincs értelme, miért okoz ez neked problémát?

– Ez több mint probléma.

Elmondtam nekik, hogy Eric egyetlen ügynökséget akart kijelölni az egész kibővített csoport számára.

– Rendben – mondta Andrew. – De te minden alkalommal megnyerted a pályázatot. A végén úgyis ti fogjátok csinálni a Merdon brandépítését és marketingjét is, mint a csoport többi vállalatának.

– Mi luxuscikkeket brandelünk és marketingezünk – mondtam. – Nem gyógyszereket. Nulla tapasztalatunk van. Kizárt, hogy Eric ránk bízza a Merdont.

– Úgy tűnik, hogy teljes munkaidőben kell dolgoznod azon, hogy ezt kitaláld – mondta Dexter.

Nem tudtam visszatartani a szemforgatást.

– Teljes munkaidőben dolgozom. Ez egy kreatív iparág, az íróasztalnál töltött órák száma nem korrelál a produktív teljesítményemmel.

Nem voltam abban a hangulatban, hogy Dexter azzal szívasson, hogy nem dolgozom eleget. Meg kellett próbálnom kidolgozni egy tervet, hogy kimászhassunk ebből a nyilvánvaló romhalmazból.

– Első lépésként vegyél fel olyanokat, akik értenek a gyógyszeriparhoz – mondta Andrew. – A GCVB nyilvánvalóan ismer és kedvel téged. Nem magától értetődő, hogy ejteni fognak. Ismerek néhány embert. Összehozlak velük.

A Luca Brands volt a legjobb a luxuscikkek piacán. Eric tudta ezt. De azzal is tisztában volt, hogy semmit sem tudok a gyógyszeriparról. Másfelől viszont nem úgy jutottam el idáig, hogy bármikor feladtam volna. Ha a Luca Brands bukik, akkor harc közben teszi.

– Minden pályán, ahová beteszed a lábad, a végén te nyersz – mondta Dexter. – Igen, ez egy másik iparág, de alapvetően a tevékenységed ugyanaz. Meg tudod csinálni. Efelől nincs kétségem.

Kifújtam a levegőt. Ezért mondtam le Kellyt. Szükségem volt valakire, aki elmondja, hogy igenis megvalósítható ez a terv. Ki más lett volna erre alkalmasabb, mint azok a férfiak, akik jobban ismertek engem, mint én magamat – és mindannyian titánok a saját területükön.

– És addig is van egy dögös, új szomszédod, akivel elterelheted a figyelmedet – mondta Tristan.

– Már most kijelenthetem, hogy soha nem fogok Hartfordhoz nyúlni. Úgy nem. Egyáltalán nem.

Rengeteg logikus érv szólt amellett, hogy távol maradjak Hartfordtól, főként a családommal való kapcsolata miatt. De az ennél is fontosabb ok, amiért el akartam kerülni, az volt, hogy ma, amikor hazafelé tartottam vele a kocsiban, újra tinédzsernek éreztem magam. Mint azelőtt, hogy elindítottam volna a Luca Brandst. Mielőtt megkerestem volna az első milliómat. Mielőtt dobott a menyasszonyom. Nyugtalanító érzés volt, mintha visszafelé utaznék az időben a saját testemben, és erre semmi szükségem sem volt ebben a pillanatban. A vállalkozásom és az alkalmazottaim megmentése azt jelentette, hogy… lézerfókusz. A következő hónapok során semmi nem szólhat a szomszédba költöző, zavarba hozó nőről. A szakmai életemért fogok küzdeni. Hartford lehet, hogy orvos, de az én bajomra nincs gyógyszere.