Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

Amikor két elefánt harcol, azt a fű szenvedi meg. (szuahéli közmondás)

Aki berúgott a bortól, majd kijózanodik. Akit a gazdagság részegített meg, sohasem. (szuahéli közmondás)

Addig használd az agyagot, amíg nedves. (szuahéli közmondás)

1. A MAJOM, A CÁPA ÉS A VÍZHORDÓ SZAMARA

2. SZUNGURA, A NYÚL ÉS SZIMBA, AZ OROSZLÁN

3. AZ OROSZLÁN, A HIÉNA ÉS AZ ÜREGI NYÚL

4. A BARNA KÁNYÁK ÉS A PAJZSOS VARJAK

5. GOSZÓ, A TANÍTÓ

6. A PÁVIÁN, A KÍGYÓ ÉS AZ OROSZLÁN

7. HAMDANI

8. DZSIKONI A GYERMEK VADÁSZ

9. A VARÁZSLÓ ÉS A SZULTÁN FIA

10. AZ ORVOS FIA ÉS A KÍGYÓKIRÁLY

11. A CSALÓ ÉS A HORDÁR

12. A DOHÁNY

13. EGY INDUS MESE

14. VAGYON VAGY ÁLDÁS?

15. A MUNKÁRÓL ÍRT HŐSKÖLTEMÉNY KEZDETE

CSAGGA ÉS NIGÉRIAI MESÉK

16. A LOPÓTÖK-GYEREKEK

17. A BONYODALOM-FA

18. AZ EMBER, AKI SOHASEM HAZUDOTT

19. AZ OKOS SAKÁL KEREKET OLD

20. A TEKNŐS, AKINEK BÁJOS LÁNYA VOLT

21. AZ ASSZONY, AKINEK KÉT BŐRE VOLT

22. A KIRÁLY VARÁZSDOBJA

23. MIÉRT REPÜL A DENEVÉR ÉJSZAKA?

24. MIÉRT LAKIK A NAP ÉS A HOLD AZ ÉGEN?

25. A VILLÁMLÁS ÉS A MENNYDÖRGÉS TÖRTÉNETE

JEGYZETEK

A MAGYAR NYELVŰ KIADÁS KÉSZÍTÉSE SORÁN HASZNÁLT FORRÁSMUNKÁK

A BORÍTÓT VASPÖRI CINTIA TERVEZTE

George W. Bateman
Edward Steere

ZANZIBÁRI MESÉK

fordította:
dr. Bujtor László

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-687-4 PRINT
ISBN 978-963-559-688-1 EPUB
ISBN 978-963-559-689-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1870, 1901

a mű eredeti címe:
Zanzibar tales told by the natives of the East Coast of Africa

Swahili tales as told by natives of Zanzibar

az elektronikus változat az 1870. és 1901. évi
kiadások alapján készült

a borítót Vaspöri Cintia tervezte

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Amikor két elefánt harcol,
azt a fű szenvedi meg.
(szuahéli közmondás)

ELŐSZÓ
A MAGYAR KIADÁSHOZ

Amikor választásunk ezen kötet első magyar nyelvű kiadására esett, akkor számos ok miatt döntöttünk egy több kötetre alapuló válogatás mellett. Az egyik a különleges környezet, az egzotikus szereplők és az afrikai nagyvadak, amik a kötet meséiben fontos szerepet játszanak. A másik ok a kultúrák keveredése és kavalkádja, ami az Ezeregyéjszaka csodálatos világát idézi, ám eltéveszthetetlen afrikai zamattal itatja át a történeteket, miközben eredeti afrikai meseelemekkel gazdagítja azt.

Újabb szempont volt, hogy ezek a mesék az angolszász nyelvterületen igencsak népszerűek. A gyűjtemény első változata Londonban, Edward Steere gyűjtésében, szerkesztésében és fordításában 1870-ben látott napvilágot. Néhány évtized múlva, 1901-ben Chicagóban George Bateman adja ki ugyanezen gyűjtemény olvasmányos, kizárólag szuahéli eredetű meséit, kihagyva belőle az arab és indiai meséket, költeményeket és közmondásokat.

Ugyancsak figyelembe vett tényező volt, hogy a Disney filmstúdió George Bateman könyvének történeteiből merítette az ihletet számos filmes kasszasiker megvalósításához. Így ebből a könyvből merítették az Oroszlánkirály, vagy a Bambi történetét is. Márpedig ezek az adaptációk kétségtelenül sikeresek, és nagyon sok gyermek (és felnőtt) számára hozták közel fekete Afrika népeit, kultúráját, valamint állat- és növényvilágát.

A kötet tehát válogatás két szerző jelentős átfedést mutató meséiből, amikhez további meséket illesztettünk annak érdekében, hogy varázslatos meseutazásra hívhassuk az olvasót az Afrikát átszelő egyenlítő mentén Zanzibártól Tanzánián át Nigériáig.

Eddigi mesekönyveink kiadása során szerzett tapasztalataink és az olvasói visszajelzések alapján Önök, Olvasók, hálásak a köteteink végére illesztett jegyzetekért, amelyekben ritkább, vagy esetleg hazánkban nem használt nevek, kifejezések magyarázatát, eredetét és az egzotikus nyelvek a kötetben előforduló szavainak jelentését adjuk meg. Ez különösen igaz lehet egy olyan egzotikus vidék esetében, mint egyenlítői Afrika mesevilága. Ezért ebben a kötetben az eddigiekhez képest is részletesebb, bőséges szószedettel segítjük az olvasót a furcsa nevek, kifejezések megértésében, eredetük tisztázásában. Itt mondok köszönetet Justine L. Myovela (Frelimo, Iringa, Tanzánia) PhD-hallgatómnak, aki a borító- és illusztrációtervezés során számos javaslattal segítette munkánkat, hogy valódi, hű színekkel és autentikus formákkal készült kötetet adhassunk az olvasó kezébe.

Végezetül, mielőtt útjára bocsátanánk kötetünket, megjegyzem, hogy legyen bár egy-egy Disney-adaptáció a legnagyobb kasszasiker, a zanzibári mesék fényes bizonyíték arra nézve, hogy az eredeti népmesék színes világánál, pazar mesefűzésénél nincs szórakoztatóbb és élvezetesebb kikapcsolódás.

B.L.

Aki berúgott a bortól, majd kijózanodik.
Akit a gazdagság részegített meg, sohasem.
(szuahéli közmondás)

BEVEZETÉS

George W. Bateman (1850 – 1940) könyvének bevezetőjében azt írja, hogy ő maga jegyezte le és fordította angol nyelvre a Zanzibár-szigetek őslakói által szájról-szájra adott meséket és jelentette meg először nyomtatásban ezeket a történeteket 1901-ben az USA-ban. Bateman eredeti kötetében mindössze tíz mese jelent meg, mely soványka kötet megjelentetését tette volna csak lehetővé. Ezért úgy döntöttünk, hogy a rendkívül színes afrikai mesekincsből további történeteket válogatunk és illesztünk ebbe a kötetbe, valamint visszanyúlunk a valószínűleg Bateman számára forrásul szolgáló Edward Steere-kötethez is.

Edward Steere (1828 – 1882) angol anglikán püspök két megszakítással több mint egy évtizedet töltött Zanzibáron, ahol ideje és munkája megengedte, hogy a helyi folklórral foglalkozzon. 1870-ben Londonban adta ki Szuahéli mesék címmel mesegyűjteménynek nevezett kötetét, ami azonban inkább ad-hoc folklórgyűjteménynek tekinthető, semmint tudatosan szerkesztett népmese-kötetnek. A népmesék mellett közmondások (melyekből néhányat szerepeltetünk), találós kérdések és költemények is szerepelnek a kötetben, melynek legnagyobb erénye a létezése, maga a lejegyzett irodalmi kincs. Ugyanilyen fontos azonban Steere számos etimológiai és eredetmegjegyzése, melyek immár 150 éve a legfontosabb forrásai a szuahéli, kelet-afrikai és zanzibári népmesekincsnek.

Amikor a szerkesztőben felmerült annak kérdése, hogy Bateman munkája mennyire eredeti és mennyire saját fordítása szuahéli nyelvről, akkor elég csak összevetni a harminc évvel korábbi Steere-féle változatot: Bateman valamennyi meséje szerepel benne… Nem tisztünk az eredetiség kérdésében állást foglalni, különösen azért nem, mert mindkét szerző esetében régóta lejárt a szerzői jogi védettség, így a népmesekincs angol nyelvű változata szabadon fordítható, felhasználható, interpretálható. Az mindenesetre egyértelmű, hogy míg Steere érezhetően törekedett az élőszó pontos, szinte szolgai írásbeli visszaadására, addig – talán a változó ízlés, talán a könnyedebb olvashatóság miatt – Bateman változatai rövidebbek, a cselekményre összpontosítanak és gyorsabb tempójúak.

A csagga mesék szervesen illeszkednek Bateman és Steere zanzibári történeteihez, hiszen a csaggák immár legalább kilencszáz éve a Kilimandzsáró lejtőin élnek. A harmadik kultúrkör, ahonnan válogattunk, ugyancsak hasonló terület, fekete Afrika egyenlítői vidéke, ám nem a keleti part, hanem a mai Nigéria területe. Ez legalább olyan gazdag és színes népmesekincs, mitológia és hitvilág hazája, mint a zanzibári. Ezen a vidéken élnek az efikek, hauszák, ibók (egbók) és jorubák. Népmeséik és történeteik a világ meseirodalmának élvonalába tartoznak.

Minden mesét – Bateman eredeti kiadásához hasonlóan – a származás megjelölésével közlünk.

A zanzibári mesékről

Zanzibár immár évszázadok óta népek és kultúrák színes kavalkádja és olvasztótégelye. Európai portugálok, ázsiai arabok, távol-keleti hinduk és természetesen az afrikai őslakosok keveredtek itt egymással kulturálisan, etnikailag, történelmileg. E színes hely szerteágazó hit- és mesevilágot hagyott ránk, ahol nemcsak egyenlítői Afrika, hanem Arábia, sőt, olykor még az oly távoli India és Japán meséi is megtalálhatók. Az idekerült mesék helyi elemeket bekebelezve és azokkal gazdagodva immár önálló, zanzibári folklórként jelennek meg. Ennek a helyi mesekincsnek az egyediségére már Steere felfigyelt. Feltűnt neki például, hogy a mi ravasz rókánk helyét Zanzibáron a nyúl tölti be, ami – valljuk be – nem igazán a legcsalafintább élőlény a világon. Steere utánaeredt a rejtélynek és egy helybélivel beszélgetve tudta meg ennek okát. A helybeliek jó megfigyelők és tudták, hogy a nyúl orra állandóan mozog, mintha folyamatosan beszélne, márpedig aki beszél, az gondolkodik. Ebből ered az, hogy a zanzibári mesevilágban a nyúl tölti be a ravaszdi szerepét.

A csagga mesékről

A Kilimandzsáró déli lejtőin élő csaggák (szuahéli nyelven wacsaggák) a bantu népek közé tartoznak és valamikor a XI. században kezdődött meg vándorlásuk jelenlegi szállásterületükre, ahonnan kiszorították a korábban ott élt, ma már ismeretlen népcsoportokat. A két mese közül A lopótök-gyerekek igazán eredeti, és számos afrikai gyűjteményes mesekötet visszatérő darabja. Alapsémája, hogy a gyermektelen szülő/szülők (csoda) gyereket kap/kapnak, amiből számos bonyodalom származik.

A nigériai mesékről

Sokan gondolják, hogy a vudu és a dzsudzsu Haiti eredetű, ám az igazság az, hogy a mai Nigéria területéről elhurcolt rabszolgák vitték magukkal hitvilágukat Haitira. A mai Calabar^1 környékén elterjedt hiedelmek ma is tartják magukat, modern formájukban év végi álarcos utcai felvonulásként jelennek meg. Ezek az Egbo^2 titkos közösségekig nyúlnak vissza, hiszen a hajdani törzsfők, „királyok” felhatalmazásukat az ősi Egbo főnököktől kapták. Calabarban még a XIX. század végén is a „Dzsudzsu király”-t nagyobb tisztelet övezte, mint a polgári közigazgatás vezetőit. De nemcsak ez a törzs, hanem az ibibeók körében is ismert a titkos társaságok intézménye. Náluk az Uluga (=disznóorr) az, aki felügyeli az ültetvényeket, tanácsnokként részt vesz a törzsi gyűléseken és végrehajtja a halálos ítéleteket. Természetes tehát, hogy a dzsudzsunak (varázslásnak) óriási szerepe van ezekben a hiedelmekben és mesékben, csakúgy, ahogy a zanzibári mesék közt az arab eredetűekben. Ez kétségtelen és szép párhuzam ezen igencsak távoli mesék között. Fontos azonban megjegyezni, hogy míg az arab folklórban a bájitalok, varázsszerek (italok és porok) önmagukban léteznek, addig Calabar környékén a rossz dzsudzsu megidézéséhez valamilyen tárgyra van szükség, melyen keresztül a „rossz dzsudzsu” kifejti hatását. Nem azonos tehát a vudu és a dzsudzsu, mely utóbbi szó a francia játék (=joujou) szóból ered.

*

A könyv olvastán nemcsak remekül szórakozunk az egzotikus szereplők varázslatos helyszíneken játszódó mulatságos vagy tanulságos történetein, hanem ráébredünk: bizonyos mesék vagy bizonyos meseelemek kortól és távolságtól függetlenül bukkannak fel a világ legtávolabbi szegleteiben. Ilyen meseelem a már Bateman által kiemelt szövegismétlő láncmese, amire Bateman egy angol példát hoz, ám nekünk, magyaroknak is megvan a magunk szövegismétlő láncmese-struktúránk, az 1873-ból származó Kitrákotty-mesénkben. Talán még ennél is csodálatosabb párhuzam figyelhető meg az oly elzártnak tartott japán kultúra és mesevilága, valamint a zanzibári mesék közt. Kötetünk első meséjének (A majom, a cápa és a vízhordó szamara) története felépítésében, narrációjában pontosan megegyezik A medúza és a majom című japán mesével,[1] amiben a cápa szerepét a medúza, a cápák szultánjának szerepét pedig a sárkánykirály tölti be. Japánban a majom máját, míg itt a majom szívét kell gyógyszerként beadni a beteg uralkodónak. Önálló kötetre való izgalmas feladat lenne ennek a mesetranszfernek a kutatása. Vajon a meghökkentő egyezést mutató két mese eredetije hogyan, milyen módon és mikor jutott el Zanzibárra? Valószínűleg a japán változatot tarthatjuk a kiindulópontnak, hiszen azt már a X. században lejegyezték és már akkor is több száz éve közszájon forgott a szigetországban. De az univerzális meseszerkezetek közt nemcsak a szövegismétlő láncmese, a jótett helyébe jót várj típusú történetek fordulnak elő, hanem számos mesében megjelenik az indiai Pancsatantra[2] és az arábiai Ezeregyéjszaka jellegzetes, egymásba skatulyázott, egymásból kibomló, kerettörténeteket tartalmazó meseszerkezete is.

Az általunk megszokott, vagy ismertebb európai mesekincs klasszikus elemei itt nincsenek meg. Nincsenek se tündérek, se manók, se óriások. Vannak viszont beszélő állatok és bűvös eszközök (akárcsak az európai meseirodalomban a Terülj-terülj asztalkám!), melyeknél több bűvös funkció egyesül egyetlen tárgyban (A király varázsdobja).

A zanzibári közmondásokról

Edward Steere gyűjteményének nagy erénye a sokoldalúság. Mesék, versek, találós kérdések mellett közmondások is találhatók benne, melyekből néhányat a bevezetők elejére illesztettünk. Ezen közmondások nagy része az általunk is ismert közmondások tükörképei (pl. Addig üsd a vasat, amíg meleg! / Addig használd az agyagot, amíg nedves! vagy Hamar munka sosem jó / Sietség, sietség nem hoz áldást! végül Lassú víz, partot mos / Folyamatosan, folyamatosan a húr átvágja a követ), vagy általunk is használt tartalmak frappáns és eredeti értelmezései (pl. Addig nyújtózz, míg a takaród ér! / A tetőn futás az eresznél ér véget) ám inkább tekinthetők jellemző példák szemelgetésével összeállított ad-hoc gyűjtemények, semmint a zanzibári közmondások tárházának. Ettől függetlenül remekül tükrözik az egzotikus ország mindennapi életét és az abból merített példákon keresztül tanítanak.

[1] Yei Theodora Ozaki: Japán tündérmesék. Digi-Book Kiadó, Budaörs, 2021, 272p.

[2] Pancsatantra (szanszkrit): Öt könyv. A II-III. századból származó mesegyűjtemény. Elsősorban ifjú uralkodók nevelését célzó mese- és parabolagyűjtemény. Arab nyelvre a VIII. században fordították le, így meséi és mesefűzési gyakorlata könnyen eljuthatott Kelet-Afrikába.

Addig használd az agyagot, amíg nedves.
(szuahéli közmondás)

BEVEZETŐ
OLVASÓIM SZÁMÁRA

Harminc évvel ezelőtt Közép-Afrika az a hely volt, amit azok az emberek, akik szerettek kérkedni tanulmányaikkal vagy tudásukkal, úgy neveztek, hogy „terra incognita”. Ma már a terület általános jellemzői meglehetően jól ismertek. Akkoriban – ahogy manapság is – Zanzibár kicsiny szigete, ami nem sokkal az egyenlítőtől délre fekszik a keleti parton, valamennyi, a kontinens belsejébe vezetett expedíció kiinduló pontja volt. Ungudzsa,3 ennek a kis szigetnek nagy városa volt az a hely, ahol az ismeretlenbe tett ugrás minden előkészülete zajlott.

Abban az időben, csaknem kivétel nélkül valamennyi expedíció karavánokból állt, amik pamutszövettel és csecsebecsékkel megrakottan keltek útra, hogy aztán a szárazföldi törzsekkel elefántcsontra és rabszolgákra cseréljék portékáikat. Ungudzsa büszkélkedhetett akkortájt az egyetlen, egyben utolsó nyilvános rabszolgapiaccal az egész világon.

A néhány kivételt akkor és most egyaránt azok a botcsinálta felfedezők vagy gazdag fehér emberek jelentették, akik vadászni indultak a „nagy játszmára”, hogy sok száz – olykor bizony ezer – mérföldnyi viszontagságos utat tegyenek meg, számos nehézséget viseljenek el azért a pillanatnyi örömért, hogy puskával a kezükben olyan helyzetben álljanak, ahol a ravaszt meghúzva puskagolyójuk egy figyelemreméltó lényt, mint az elefánt, vagy az oroszlán terítsen le. Amik egyébként természetes környezetükben élve nem kerülnek semmilyen érintkezésbe az emberrel.

Köztünk legyen mondva, egyáltalán nem bánom idefűzni azt a megjegyzést, hogy ezen expedíciók nagy része bizony azzal végződött, hogy miután visszatértek Ungudzsára, a gyarapodó város helyi bazárjában szerezték be az elefántagyart és az „elejtett” vadak kikészített gereznáját, miután a civilizált országok képviselői jórészt sikertelen expedíciókat vezettek csak.

De még ezen vadászok legsikeresebbjei sem kerültek soha egy mérföldnél közelebb azokhoz a csodálatos lényekhez, amikről a fekete kontinens belsejének törzsei regéltek, hiszen csupán azt a néhány kitaposott ösvényt követték, amit helyi útikalauzaik mutattak nekik. Ha már olvastál, nyájas olvasó bármilyen afrikai kalandról írt könyvet, akkor jól tudod, hogy ezek az utazók sohasem tettek említést olyan állatokról, amik rendelkeztek volna a beszéd csodálatos képességével, olyan gazellákról, amelyek nemes hercegek munkafelügyelői, vagy olyan nyulakról, amik húst esznek. Valóban nem! Ilyen lényeket kizárólag a bennszülöttek ismernek és annak alapján, ahogy a mai civilizáció áthatja és átalakítja azokat a régiókat, bizony már nem sok idő van hátra, és a zoológia ezen bámulatos példányai pont olyan kihalt lények lesznek, mint az Ichthyosaurus^4 vagy a Dinornis^5 és egyéb szerencsétlen teremtmények, amik legvadabb álmaikban sem gondoltak azokra a rettenetes nevekre, amiket rájuk aggattak. De már túl régóta kihaltak ahhoz, hogy ellenkezésüknek hangot adhassanak.

Ami ezeknek a meséknek a valóságtartalmát illeti, arról csak annyit mondhatok, hogy valamennyit zanzibári négerek mesélték nekem, akiknek őseik mesélték és így tovább, vissza az időben. Ami hitelességüket, megbízhatóságukat vagy nyilvánvaló hibáikat illeti, azok abban az emberben keresendők, aki először mesélte ezeket, a szájhagyomány útjára bocsátva történeteit.

Lehet, azt gondolod, hogy a civilizálatlan feketék igencsak tudatlan népek, ám a fehér ember, akiről azt tartják, hogy először mesélte A ház, amit Jack épített^6 történetét, mindössze egy halovány és ötlettelen zseni volt ahhoz az ismeretlenhez képest, aki a Goszó, a tanító című mesét először mesélte. Ez a természetes zseni fedezte fel elsőként, hogy lélektelen tárgyak is rendelkezhetnek a beszéd képességével. A kisdiákok azonnal és gond nélkül értik, amikor először hallják. Ugyanakkor Csizmás Kandúr feleannyira sem okos, mint az a bóbitásantilop, aki Hamdaninak hordott mindenféle dolgokat. Végül ne feledjük: igencsak komoly feladat lenne elhadarni a Goszó, a tanítót, ugyanakkor a „A ház, amit Jack épített” történettel könnyedén megtesszük ugyanezt.

Egyáltalán ne gabalyodjunk bele a mesékben szereplő nevek kiejtésébe. Mindegyiket pontosan úgy kell kiejteni, ahogy lebetűzve szerepelnek. A hangsúly mindig, kivétel nélkül az utolsó szótagon van, mint például Punda a szamár, vagy Hamdani stb.

Végezetül, ha ezeknek a meséknek az alapos elolvasása legalább annyira érdekel téged, olvasóm, mint amennyire lejegyzésük és lefordításuk érdekelt engem, akkor minden rendben van és mindenki elégedett lesz.

George W. Bateman
Chicago, 1901. augusztus 1.

1.
A MAJOM, A CÁPA ÉS A
VÍZHORDÓ SZAMARA

tanzániai népmese

֎

Valamikor réges-régen Kima^7 a majom, és Papá^8 a cápa nagy barátok voltak.

A majom egy hatalmas m’kodzsó^9 fán élt, ami a tengerparton emelkedett – a lombsátor egyik fele a tenger fölé, a másik fele a szárazföld fölé magasodott.

Minden reggel, amikor a majom szikomordiót reggelizett, a cápa megjelent a szikomorfa tenger fölé nyúló lombja alatt és odakiáltott a majomnak:

– Dobj egy kis ennivalót, barátom!

A kérésnek a majom minden alkalommal készséggel tett eleget.

Ez így folytatódott hosszú hónapokon át, mígnem egy szép napon Papá így szólt:

– Oly sok szívességet tettél már nekem, Kima, ezért azt szeretném, ha eljönnél az én otthonomba, hogy viszonozhassam a jóságodat!

– Ugyan, hogyan mehetnék? – válaszolta a majom. – Mi, szárazföldi állatok, nem tudunk a vízben létezni!

– Ne is törődj azzal! – felelte a cápa. – Majd én viszlek téged! Egy csepp tengervíz nem sok, annyi sem éri a bundádat.

– Ó, hát akkor minden rendben! – felelte Kima. – Gyerünk, menjünk!

Amikor az előttük álló út felét megtették, a cápa hirtelen megállt és azt mondta:

– Mivel te a barátom vagy, ezért elmondom neked az igazat!

– Nocsak! Ugyan mit kell elmondanod? – kérdezte a majom meglepődve.

– Nos, lássuk csak… A helyzet az, hogy a mi szultánunk nagyon beteg és azt a tanácsot kaptuk, hogy az egyetlen dolog, ami meggyógyíthatja a szultánunkat, az nem más, mint egy majom szíve!

– Hogy mi? – kiáltott fel Kima. – Hogy te mekkora bolond vagy! Miért nem az indulás előtt mondtad ezt?

– Ugyan miért? – kérdezte Papá.

Ám a majmot teljesen lefoglalták a gondolatai, hogy milyen módon mentheti meg a bőrét ebből a szorult helyzetből, ezért nem szólt egy szót sem.

– Tehát, miért? – kérdezte a cápa aggodalmasan. – Miért nem válaszolsz?

– Ó, már semmit nem mondhatok. Túl késő! De ha ezt akkor mondtad volna, mielőtt útra kelünk, akkor magammal hoztam volna a szívemet!

– Micsoda? Hát nincs nálad a szíved? – döbbent meg Papá, a cápa.

– Húha! – tört fel a kiáltás Kimából. – Tényleg nem ismersz bennünket? Amikor elindulunk valahová, a szívünket mindig a fán hagyjuk és csak a testünkkel indulunk el… De látom, hogy nem hiszel nekem. Most biztos azt gondolod, hogy megijedtem. Gyerünk, folytassuk az utat a te otthonodba, ahol majd megölhettek, aztán hiába keresitek a szívemet!

A cápa ugyan hitt neki, de azért felkiáltott:

– Nem, nem gondolom, hogy megijedtél. De… inkább menjünk vissza és hozzuk magunkkal a szívedet!

– Valóban nem ijedtem meg! Egyáltalán nem, sőt, folytassuk csak utunkat az otthonodba!

De a cápa csak erősködött, hogy vissza kellene fordulniuk, magukhoz venni a szívet és újrakezdeni az utat.

Végül hosszas, remekül színlelt vonakodást követően a majom beleegyezett, de duzzogó méltatlankodással jelezte, hogy micsoda szükségtelen fáradság elé állítják.

Amikor végre visszatértek a fához, ahonnan elindultak, a majom nagy sietve felrohant a fa tetejére és lekiáltott:

– Ott várj meg, Papá, én drága barátom, míg magamhoz veszem a szívemet, aztán ismét útra kelhetünk!

Amikor már elég magasra kapaszkodott az ágak között, leült egy ágra és síri csöndben maradt.

Egy idő múlva, amiről a cápa úgy gondolta, hogy elegendő ahhoz, hogy a barátja magához vegye a szívét, a cápa hívni kezdte a majmot:

– Kima, gyere le, Kima! Induljunk!

De Kima csöndben maradt és egy szót sem szólt.

Kis idő múlva a cápa ismét szólongatni kezdte:

– Ó, Kima, gyere már, indulnunk kell!

Erre a majom kidugta a fejét a fa legfelső ágai közül és óriási meglepődéssel az arcán kérdezte:

– Indulni? Hova?

– Természetesen az otthonomba!

– Megbolondultál? – kérdezte Kima.

– Megbolondultam? Ugyan mire gondolsz? – kiáltotta Papá.

– Arra, hogy tényleg meghibbantál, ha engem a vízhordó szamarának nézel! – kiáltotta le Kima.

– Ugyan mi a különleges a vízhordó szamarában? – hüledezett a cápa.

– Az egy olyan teremtmény, aminek se szíve, se fülei nincsenek!

A cápa, akinek sietségét legyőzte kíváncsisága, könyörögni kezdett a majomnak, hogy mondja el neki a vízhordó szamarának a történetét. A majom a következőképpen adta elő a történetet.

A vízhordónak volt egy szamara, akit nagyon szeretett. Egy napon aztán mégis megszökött tőle a szamár és áttette lakhelyét az erdőbe, ahol lusta életet élt, aminek következtében rettentően meghízott.

Egyszer aztán Szungura,10 a nyúl, véletlenül arra járt, és meglátta Pundát,11 a szamarat.

Mint azt te is tudod, a nyúl minden állat közül a legfurfangosabb, és ha ránézel a szájára, láthatod, hogy folyamatosan beszél saját magának mindenféle dolgokról. Így hát, amikor Szungura megpillantotta a szamarat, azt mondta magában:

– Te jó ég! Hogy ez a szamár milyen kövér! – azzal fogta magát, elment Szimbához^12 az oroszlánhoz és elmondta neki, amit látott.

Mivel Szimba épp akkoriban gyógyult ki valamilyen súlyos betegségből, még nagyon gyenge volt ahhoz, hogy vadászni induljon. Következésképpen meglehetősen éhes volt. Ezért így szólt Szungura:

– Holnap mindkettőnk számára elegendő mennyiségű húst hozok, hogy nagy lakomát csapjunk, de neked kell megölnöd a zsákmányt!

– Rendben van, jóbarát! – kiáltotta az oroszlán örömmel. – Nagyon rendes cimbora vagy!

Így hát a nyúl tovaszökdécselt az erdei ösvényen, megkereste a szamarat és azt mondta neki a lehető legszívélyesebb módon:

– Punda kisasszony, azért küldtek, hogy megkérjem a kezedet!

– És ki lenne a kérő? – kérdezte vigyorogva a szamár.

– Szimba, az oroszlán!

A hírtől nagyon fellelkesedett a szamár és felkiáltott:

– Induljunk most nyomban! Ez első osztályú ajánlat!

Hamarosan megérkeztek az oroszlán házához, aki szívélyesen beinvitálta és leültette őket. Szungura ekkor szemöldökével jelzett Szimbának, hogy ez az a hús, amiről beszélt és ezután inkább kint várakozna. Majd így szólt Pundához:

– Most egy kis időre magatokra kell hagyjalak benneteket, mert akadt egy kis elintéznivalóm. Te csak maradj itt és beszélgess szépen a jövendőbeli férjeddel, ahogy az illik!

Ahogy Szungura kitette a lábát, az oroszlán ráugrott Pundára. Hatalmas küzdelem kezdődött. Szimba igen komoly rúgásokat kapott, és amennyire gyenge mancsai engedték, nagyokat karmolt a mancsával. Végül a szamár lerázta magáról az oroszlánt és elvágtatott az erdőbe, vissza az otthonába.

Nem sokkal ezután a nyúl visszajött és azt kiáltotta:

– Na, ki vele, Szimba! Legyőzted?

– Nincs meg… – morgott az oroszlán. – Felrúgott és elmenekült. De biztosíthatlak róla, hogy ő is kapott eleget és annak ellenére, hogy nem vagyok még erejem teljében, megemlegeti még ezt a napot!

– Ó, hát emiatt ne izgasd magadat! – jegyezte meg Szungura.

Ezután jó pár napig várt a nyúl, egészen addig, míg az oroszlán és a szamár visszanyerte régi erejét. Ezután felkereste az oroszlánt és így szólt:

– És most mi a véleményed, Szimba? Elhozhatom neked a húst?

– Igen! – morgott vadul az oroszlán. – Hozd csak ide nekem, és én darabokra szaggatom!

Így hát a nyúl elindult és elment az erdőbe, ahol a szamár meleg barátsággal üdvözölte, és tudakolta tőle a híreket.

– Újabb látogatásra hívnak, hogy jöjj és keresd fel a szerelmesedet! – mondta Szungura.

– Oh, kedvesem! – kiáltotta Punda. – Aznap, amikor először vittél hozzá, rettentő módon szétmarcangolta a hátamat. Azóta félek attól, hogy közel merészkedjek hozzá!

– Ugyan kérlek! – felelte Szungura. – Az semmiség! Szimba ilyen módon fejezi ki, ha szeret valakit!

– Aha, már értem! – csillant fel a szamár szeme. – Akkor menjünk!

Így hát ismét útra keltek. Ám abban a pillanatban, amikor az oroszlán megpillantotta Pundát, ráugrott és darabokra szaggatta.

Amikor a nyúl közelebb merészkedett, Szimba azt mondta neki: