Katharina Herzog

Kisvárosi könyvesboltok – Téli csillogás

A mű eredeti címe

Das kleine Bücherdorf – Winterglitzern

Copyright © 2022 by Rowohlt Verlag GmbH, Hamburg

Hungarian translation © Szalay Zsuzsanna

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZALAY ZSUZSANNA

ISBN 978 963 452 799 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Papának.

Te ébresztetted fel bennem a történetek iránti szeretetet.

„Bármelyik pillanatban megvan a hatalmad, hogy azt mondd, nem így fog végződni a történet.”

Christine Mason Miller

PROLÓGUS
Vicky

A vihar teljes erővel tombolt, esőcseppek csapkodták az ablakot. Pár csepp egy pillanatra megtapadt az üvegen, majd patakokban folyt lefelé olyan gyorsan, hogy Vicky a szemével sem tudta követni őket, nemhogy a mutatóujjával. Néhánynak még sikerült megállnia lefelé menet, mielőtt engedett volna a gravitációnak.

Vicky fészkelődött a széles ablakpárkányon, amíg nem talált egy viszonylag kényelmes ülő helyzetet, és az orrát az ablaknak nyomta. Az egyre sűrűbbé váló esőfátyolon át a kinti világ meglehetősen homályosnak tűnt. Mintha a szürke árnyalatainak kaleidoszkópján át figyelte volna a tájat, amelyben a fel-alá billegő hajók jelentették a színes foltokat. Az utcák üresek voltak, mert ilyen időben senki sem ment ki önként a szabadba. Még autók sem jártak az utakon.

Vicky a kakaójáért nyúlt. Még forró volt, csak a fülénél fogva tudta megérinteni a bögrét, és meg kellett fújnia egy kicsit, mielőtt inni tudott volna. Ennek ellenére a kakaó nem melegítette fel. Ahogy a kandallóban pattogó tűz sem.

Amióta itt voltak, mindig fázott. Még akkor is, amikor kint sütött a nap. Bár a nyaraló olyan közel volt a tengerhez, hogy csak néhány percet kellett gyalogolnia, hogy úszhasson egyet, vagy homokvárat építhessen a parton, mégis inkább haza akart menni.

Hogy elterelje a figyelmét a bánatáról, Vicky felvette a maga mellé terített báránybőrön fekvő könyvet. A kedvenc olvasmánya volt, az Alice Csodaországban. Kinyitotta a könyvjelzőnél, és a színes rajzokat nézegette. Az ikreket: a gömbölyű testű, vékony karú és nyurga lábú Subidamot és Subidut. Fakutyát. A tojásfejű Dingidungit. A kerge Nyuszit meg a bolond Kalapost. A Szív Királynőt, amint krokettet játszik a flamingófejekkel.

De a képek nézegetése már nem volt elég neki. Alig várta, hogy iskolába menjen, és megtanuljon olvasni. A nyári szünet után végre ennek is elérkezik az ideje. Bár mindig is imádott a papához bújva feküdni az ágyon, szerette érezni a karját a vállán, és hallgatni a mély hangját, amikor felolvasott neki, végre saját maga is meg akarta tudni, milyen világok rejtőznek a sokféle betűnek nevezett írásjegy mögött. Ahogy azt is, hogy Alice hazatalál-e. Már jó pár hét telt el azóta, hogy papa utoljára felolvasott neki a könyvből. De a legtöbbször csak ült, és bámult maga elé.

Vicky érezte, ahogy a krokettező Szív Királynőt ábrázoló rajz elmosódik a szeme előtt, és kipislogta a könnyeit. Annyira vágyott arra, hogy olyan bátor legyen, mint Alice, akinek, miután leesett a nyúlüregbe, egyedül kellett szembenéznie a Csodaországban rá leselkedő összes veszéllyel. Vicky soha nem merte volna ezt megtenni. Hiszen még a pókoktól is félt. Mintha az öreg ház minden sarkában ott ólálkodtak volna ezek az undorító állatok, amelyek csak arra vártak, hogy hosszú lábaikkal rámásszanak a bőrére, vagy – ami még rosszabb – a hajába bújjanak. Bár a karnis feletti hatalmas pókháló az érkezése óta üres volt, a kislány gondosan szemmel tartotta, hátha a lakója újra felbukkan. Otthon nem voltak pókok, erről mama gondoskodott.

Valami történt az utcán. Egy autó motorja zúgott fel, és megállt az ajtó előtt. Vicky látta, hogy valaki kiszállt belőle, de azt nem, hogy kicsoda, mert az autó túl közel parkolt a ház falához. Lehet, hogy ő az? Igen! Az autó kicsi volt, és piros.

Végre itt volt, akit mindenkinél jobban szeretett a világon, és akire olyan régóta várt. Vicky elejtette az Alice Csodaországbant, és leszaladt a földszintre.

25 évvel később

1. fejezet
Graham

– Kész?

Finlay megrázta a fejét. Aztán visszahajolt az előtte heverő rajztömbre. A nyelve hegye egy kicsit kikandikált, ahogy mindig, amikor koncentrált. A karjával takarta a lapot, így Graham nem láthatta, mit ír. Csak az első két sort tudta kivenni.

Kedves Anyu! Tudom, hogy már a mennyben laksz, de azért remélem, hogy megkapod a levelemet…

Graham elfordította a fejét, és pislogott. Három éve már, hogy Patricia meghalt, de a fájdalom nem enyhült – ahogy a jóakarói jósolták neki, akiknek fogalmuk sem volt arról, hogy a nagy szerelem csak egyszer talál rá az emberre az életben –, és Graham nem tanult meg együtt élni vele. Reggelente Pat gondolatával ébredt, este pedig ezzel aludt el. Még a könyvesboltban is minden őrá emlékeztette.

Az ajtó feletti palackzöld fémtáblán aranybetűkkel az Olvasó Róka felirat állt. Akár egy rókaodú, úgy húzódott az üzlet is a hátsó kert felé. A kétszintes galériából elágazó keskeny folyosók alacsony mennyezetű kis szobákba vezettek, amelyek még a Graham apósától, az öreg Foxtól származó neveket viselték: Közlekedési eszköz-szoba, Skócia-szoba vagy Örökzöld-szoba – attól függően, hogy milyen könyvek sorakoztak a magas polcokon. Pat minden helyiséget a témájuknak megfelelően rendezett be. A bűnügyi szobában pisztolyok lógtak a falon, és egy kötél, amely állítólag egy eredeti akasztófa tartozéka volt. A zeneszobában egy hegedűn játszó csontváz lógott a mennyezetről, az ablak mellett pedig egy zongora állt. Az utolsó kotta, amiből játszott, még mindig nyitva hevert rajta. Az Amélie csodálatos élete című francia klasszikus fő- tétele volt az.

Graham nem változtatott meg semmit a „Rókalyukban”. Még a régi pénztárgépet sem cserélte le egy modernebb modellre, pedig a hatalmas masina még egy hollywoodi dívánál is szeszélyesebben viselkedett.

Mivel a zeneszoba volt a legnagyobb helyiség a Rókalyukban, és a zongora mellett egy hatalmas íróasztalmonstrum is állt – amely minden bizonnyal a második világháborút is átvészelte –, Graham hagyta, hogy Finlay itt írja meg az édesanyjának szóló levelet.

Mivel még mindig nem fejezte be, Graham felállt, és a zongorához lépett. Leült a bőrborítású zsámolyra, és a kezét a billentyűkre tette. Pat türelmesen megmutatta neki, hogy melyeket nyomja le, még az ujjait is vezette, mielőtt nevetve belátta volna, hogy a férfi teljesen reménytelen eset. Ha lehunyta a szemét, egy pillanatra el tudta képzelni, hogy a felesége újra mellette ül.

– Na, kész! – Finlay nyelvének a hegye ismét eltűnt, helyet adva egy elégedett mosolynak. – Már csak a címünket kell ráírnom a borítékra.

– Gondolod, hogy anyu már nem emlékszik rá?

– Biztos, ami biztos. – Finlay magához húzta a borítékot. Finlay Erskine, Harbour Road 8., Swinton-on-Sea – kanyarította rá nagy, kerek, gyermeki betűkkel. Olyan erősen nyomta rá a tolla hegyét, hogy az i betűk pontjai átlyukasztották a papírt.

Graham az órára nézett. Bárcsak végre vége lenne ennek a napnak! Sajnos még csak egy óra volt. Levette a szemüvegét, majd a hüvelyk- és mutatóujjával megmasszírozta az orra tövét.

Finlay végül összecsavarta a töltőtollat, kétszer összehajtotta a levelet, és betette a borítékba.

– Most már csak fel kell fújnunk a lufit – jelentette ki.

Már tegnap megvették a léggömböt. Szív alakú volt, és a gyöngyházfényű műanyagon aranyszínű, cirkalmas betűkkel annyi állt: hiányzol. Graham soha nem gondolta volna, hogy a mogorva, öreg Pebblesnek ilyesmi is akad a kínálatában, de a fogselyemtől kezdve az alsóneműn át az almáig nem akadt olyan, amit ne tartott volna a zsúfolásig telt vegyesboltjában. Milyen szerencse! Newton Steward, a következő nagyobb város több mint tizenhat kilométerre esett Swintontól.

– Hol engedjük fel? Az ajtó előtt?

– Dehogyis! – Finlay felháborodottan nézett Grahamre. A kerek, barna szemével és a hosszú, sűrű szempilláival túlságosan is hasonlított az anyjára. – Idelent bármiben megakadhat. Fel kell mennünk a dombra!

Graham lenyelte a torkában lévő gombócot. A léggömb onnan sem találna el Pathez, de ezt nem mondhatta el Finlay-nek. A könyökénél már kissé kopott tweedkabátjáért nyúlt, és a nyakába tekerte a gyapjúsálat – Pat egyik utolsó ajándékát. Aztán kiakasztott egy Zárva feliratú táblát az üvegajtóra, és Finlay-vel együtt elhagyta a boltot, hogy beüljön a kocsiba, és elinduljon Swinton Hill felé.

Reggel havazott, de mostanra már csak a Range of an Awful Hand öt csúcsát borította fehér hó. A Swinton-kastély bevehetetlen erődítményként magasodott a dombon, és a lábánál fekvő, azonos nevű kisvárost őrizte. Közeledve azonban észre lehetett venni, hogy a kastély, amely egykor Skócia egyik legrégebbi klánjának adott otthont, már rég túl volt a fénykorán. Az év többi szakában a sűrű lombú borostyánbokrok el tudták rejteni az omladozó vakolatot, de most a csenevész barna ágak mögött világosan látszott az épület pusztulása. Az első emelet egyik ablaküvege még meg is repedt, ami Graham legutóbbi őszi látogatásakor még nem volt így.

Leparkolt a Minivel a birtok előtt, és kiszálltak. Azonnal rángatni kezdte a szél a léggömböt, amitől az vidáman táncra perdült. Még jó, hogy Graham szorosan Finlay csuklójára kötötte a zsinórját, mielőtt elindultak. A fia hatalmas patáliát csapott volna, ha a lufi rossz pillanatban szabadul el. Finlay már napok óta tervezte, hogy Patricia halálának az évfordulóján engedi majd el. Még zenét is választott ehhez az ünnepélyes pillanathoz.

Finlay kézen fogta Grahamet, és a domb egy olyan pontjára vezette, ahonnan a szülővárosukat körülvevő mocsaras réteken át a tengerre lehetett látni.

– Itt engedjük fel a léggömböt! Anya biztosan közvetlenül a tenger fölött választott egy felhőt. Mindig is szeretett a tengernél lenni, nem igaz? – Elengedte Graham kezét, és elkérte a mobilját. Bár még csak nyolcéves volt, máris jobban bánt vele, mint az apja. Pat forogna a sírjában, ha ezt látná, gondolta Graham.

Finlay nyomkodott valamit a mobilon, és megszólaltak a My Heart Will Go On első taktusai. Graham elnyomott egy nyögést. Nagyon szerette volna tudni, ki ültette el ezt az egészet Finlay fejében. Biztosan Gertie. Mick és Tessa túl sokat engedték tévézni a lányukat. De aztán a fiára nézett, aki mindkét kezében szorosan fogta a lufi zsinórját, és akinek a tekintete a felhők közé révedt.

Remek kis fickó lett belőle, bárcsak láthatnád!, mondta Graham némán a csillogó kékségnek. Egy jelre várt. Arra, hogy egy napsugár felvillanjon egy felhő mögül, egy hirtelen széllökésre, egy sirályra, arra, hogy a mobiltelefonja akkumulátora hirtelen bemondja az unalmast, és megszakítsa Céline Diont, valamire, ami jelzi, hogy Pat tényleg az egyik felhőn ül, és lenéz rájuk. De nem történt semmi, csak azt látta, hogy lejjebb az úton az apja öreg busza próbálja felküzdeni magát a dombra. Ezt pedig sehogy sem tudta jelként értelmezni.

– Nem kellene gyorsan elengednünk azt a léggömböt? – kérdezte Finlay-t. Bár az előbb még párásnak érezte a szemét, hirtelen már nem fojtogatta a sírás. – Jön a nagyapád.

De sajnos Finlay nem tette meg neki azt a szívességet, hogy rábólintson.

– A papi is itt lehet – mondta helyette.

Graham felsóhajtott. Milyen kár! Az öreg harcos képes volt a legmagasztosabb pillanatokat is tönkretenni pusztán a jelenlétével.

Ezúttal is ugyanez volt a helyzet.

– Elfelejtetted bezárni a boltot – jelentette ki az apja, amint odaért hozzájuk. – Pedig reggel óta egy rendkívül gyanús személy ólálkodik a faluban, és mindenütt körbeszaglászik. – Paul Erskine szemrehányóan húzta össze vastag szemöldökét.

Graham ismét felsóhajtott, de ezúttal félreérthetetlenül. Az apja szenvedélyes krimirajongóként semmit sem sajnált jobban, mint hogy Swinton-on-Sea bűnözési rátája évtizedek óta a nullával volt egyenlő. De ez sem akadályozta meg abban, hogy mindenhol bűntényt lásson. Amióta Paul Erskine nyugdíjba vonult, a törvény és a rend őreként tevékenykedett.

– És mit lopna el ez a rendkívül gyanús személy? Az 1950-es útikönyvet, ami a pénztárgép mellett hever, mert elfelejtettem visszatenni a helyére? Vagy az egész pénztárgépet? Jó szórakozást a feltöréséhez! Vagy az elcipeléséhez! – Legutóbb, amikor az az ócska vacak tönkrement, Reggie McDonald lumbágót kapott, amikor megpróbálta elvinni a műhelyébe. – Becslésem szerint húsz font lehet benne.

– Sok kicsi sokra megy – morogta az apja. Bár skót mércével mérve is hihetetlenül hideg volt, nem vette a fáradságot, hogy felhúzza a cipzárt a kabátján, és alatta csak egy piros kockás flanelinget viselt. Védett volt a hideggel és az embertársai érzéseivel szemben. Valószínűleg még Fülöp herceg temetésén is illetlen megjegyzéseket tett volna, ha a királynő elkövette volna azt a hibát, hogy meghívja. – Mit ácsorogtok itt fent egy lufival, és hallgatjátok ezt a jajveszékelést?

– Írtam egy levelet anyának, és a léggömb feladata, hogy eljuttassa hozzá az égbe – mondta Finlay, és Graham csodálta a fiát a higgadtságáért. Ő maga a legszívesebben – ahogy már oly sokszor – kitekerte volna az apja nyakát. Jajveszékelés… jó, ebben most kivételesen igazat tudott neki adni.

– Ó! – Az apja őszintén elszomorodott. – Ma van a halálának az évfordulója. Nem is jutott eszembe.

Annyi minden nem jutott az eszébe…

– Most már folytathatjuk? – kérdezte Graham vonakodva, és magához húzta Finlay-t. Legalább egy jó dolog volt az apja érkezésében: a My Heart Will Go On időközben véget ért, és Vera Lynn We’ll Meet Again című száma sokkal vidámabban csengett.

We’ll meet again.

Don’t know where,

Don’t know when.

But I know we’ll meet again some sunny day.{1}

Graham ajkai némán formálták a szavakat.

Finlay néhány másodpercig szorosan a mellkasához szorította a lufit, aztán felfelé nyújtotta a karját, és elengedte. Egy pillanatig a léggömb bizonytalannak tűnt, mintha nem tudná, merre menjen. De aztán egy széllökés felfelé pördítette, és elindult az ég felé. Először meglehetősen komótosan, majd egyre gyorsabban és határozottabban, egyre magasabbra és magasabbra emelkedett. Finlay ujjongott, és leszaladt a hegyről, hogy egy darabon elkísérje. Sárga kabátja rikított a domb füvének halvány téli zöldje mellett.

We’ll meet again.

Don’t know where,

Don’t know when.

Graham egy kezet érzett a vállán.

– Még mindig hiányzik, ugye? – kérdezte az apja.

A férfi bólintott, és igyekezett nem szem elől téveszteni a felhők között egyre zsugorodó léggömböt.

– Nekem is. Patricia igazán különleges volt. – Az apja hangja szokatlanul szelíden csengett. – De ő sem akarná, hogy örökké gyászolj. – Oldalba bökte a fiát. – Találnod kellene végre valakit. Lenn a faluban bőven lenne miből válogatnod. Nem értem, miért nem tetszik neked egyik csinos fiatal leányzó sem. Pedig csak azért mennek be a könyvesboltba, hogy utánad epekedjenek.

Anélkül, hogy levette volna a szemét a léggömbről, amely már csak egy gombostűnyi pontnak látszott az égen, Graham felnevetett. Először is nem vette észre, hogy a női vásárlók sorban állnának érte – a legtöbb kuncsaftja jóval ötven fölötti volt –, másodszor pedig…

– Nem olyan könnyű megtalálni a világ több milliárd nője közül pontosan azt az egyet, aki megérinti a szívedet.

Az apja néhány pillanatig hallgatott, mielőtt megszólalt:

– Igazad van, fiam, nagyon igazad van. – Hatalmas tenyerével a vállára csapott, olyan erősen, hogy Graham majdnem térdre esett. – De egyelőre talán az is megtenné, ha az a csinos leányzó egy másik testrészedet érintené meg.

2. fejezet
Vicky

– Először, másodszor és… harmadszor!

Vicky felriadt. Tényleg elszundított. Ilyen még soha nem történt vele. Remélhetőleg senki nem vette észre. Az apjára nézett. A kezében azt a Montblanc-tollat tartotta, amit Evától kapott a születésnapjára, és éppen jegyzetelt valamit a mappájába. Bár az árverés után azonnal megkapta volna az egyes licitek összegét a vevők adataival együtt, de nem tudta megállni, hogy ne írjon le mindig mindent. Csak akkor aludt nyugodtan, ha mindent kézben tartott.

Vicky megigazította a krémszínű nadrágkosztüm blézerét, és kihúzta magát. Franz asztalán, aki húsz éven át minden aukciót levezényelt a Lambach Galériában, ott állt az imént elárverezett tárgy: egy grafika. Egy fiatal nő egy idősebb férfi ölébe hajtja a fejét, miközben az úr vigasztalóan a lány hátára teszi a kezét. Vicky egy nagy autógyár igazgatósági tagjának az otthonában fedezte fel a rajzot. A férfi rendelkezett az apja hagyatékával, amely rengeteg különböző minőségű művet tartalmazott. A művész neve, Sidonie Springer akkoriban semmit sem mondott Vickynek, és nem hitte, hogy a kép sok pénzt fog érni; a grafika értékét ezerkétszáz euróra becsülte. De valami megérintette a képen. Ennyiért maga is szívesen megvásárolta volna a férfitól, aki talán még oda is adta volna neki.

Vicky a nyakát nyújtogatta, hogy megnézze, mennyiért árverezték el a nyomatot. Hubert lendületes kézírással tizennégyezer-ötszáz eurót jegyzett fel. Tizennégyezer-ötszázat! Talán az apja egy nullával többet írt? Nem. Ő sosem hibázott. Vicky egyenesen ült. Talán az összeg az előző tárgyra vonatkozott, és a kép árverése csak most kezdődik? Talán néhány másodpercnél tovább szundikált?

Nem, valóban az volt. Vicky csak most látta, hogy a nyomat helyére egy 15. századi tölgymetszet került, amely Szent Veronikát ábrázolja Krisztus leplével.

Tizennégyezer-ötszáz! Bár Vicky még mindig nem igazán tudta elhinni, érezte, hogy mosoly terül szét az arcán. Egy műalkotás árát nem lehet objektívan meghatározni, mindig annyit ér, amennyit valaki hajlandó érte fizetni. Az ösztöne, miszerint ez a nyomat különleges, nem csalta meg. Még akkor is, ha a legmerészebb álmaiban sem számított volna ekkora összegű licitre. És pont erről az aukcióról maradt le…

Vicky nem aludt jól aznap éjjel, mert megint azt az álmot látta. Az álmot, amit túl gyakran álmodott. Egy régi, tengerparti ház ablakpárkányán ült, és az eső áztatta utcát nézte. Kezében egy csésze kakaót tartott, és a háta mögött hangulatos tűz pislákolt, mégis fázott. Vicky tudta, hogy vár valakire. De hogy kire, az nem derült ki az álomból.

Ásított egyet. Az utóbbi napok kimerítők voltak. A Lambach Galériában évente kétszer tartottak árveréseket: egyszer késő tavasszal, egyszer pedig késő ősszel, nem sokkal az adventi időszak kezdete előtt, amikor a műtárgyakat nemcsak továbbértékesítésre, gyűjtői vagy tőkebefektetési céllal vásárolták meg, hanem gyakran karácsonyi ajándékként is. November utolsó két hetében több mint kilencezer műtárgyat kínáltak fel. Egyedül Vickynek, aki a grafikai részleget vezette, ezerhatszáz műtárgyat kellett azonosítania és katalogizálnia. Az aukciós napok előtt egy héttel arra is lehetőségük nyílt az érdeklődőknek, hogy megtekintsék az egyes tárgyakat, és kérdéseket tegyenek fel velük kapcsolatban, ami szintén nagyon időigényes volt.

Vicky a felhalmozott túlórákkal akár négy hetet tölthetett volna a Maldív-szigeteken. De a következő nyaralásra még jó ideig várnia kellett.

Megpróbálta feltűnés nélkül ellazítani a feszes izmait. Szeptemberben már masszőrnél is járt a súlyos hátfájdalmai miatt. Vicky asszisztense foglalt időpontot, ezért csak a rendelőt felkeresve tudta meg, hogy a masszőz – akit Abathinak kellett szólítania – sámánként is dolgozik. A kezelőhelyiség levegőjét szantálfa- és pacsuliszagú füstölőpálcikák illata töltötte meg, a falakon indiai kendők lógtak, és Abathi ragaszkodott hozzá, hogy előbb egy csésze tea mellett (kávéja nem volt) mélyreható beszélgetést folytasson vele, mielőtt a hátával foglalkozott volna. Amikor a kezelés végén Abathi a fájdalmai okaként krónikus feszültséget diagnosztizált, ahelyett hogy rámutatott volna, hogy egyszerűen csak helytelenül ül, Vicky megfogadta, hogy soha többé nem megy oda. Nem is tette. A következő időpontot már maga egyeztette egy steril fizioterápiás központtal, ahol a kezelések szerencsére csak tizenöt percig tartottak, és teázás meg beszélgetés nélkül zajlottak.

Búcsúzóul azonban Abathi mondott neki valamit, amit Vicky nem tudott elengedni:

– Rengeteg fájdalom van benned – mondta zavarba ejtő erővel a szemébe nézve. – De ez a fájdalom nagyon érzékennyé tesz, és különleges adottságod van, hogy mélyen beleláss egy műalkotás lelkébe. Ezt pedig meg is tudod mutatni az embereknek.

Vicky nem tudta, hogy a feszes izmok okozta fájdalom hogyan függ össze ezzel, de talán valóban képes volt mélyen egy műalkotás lelkébe látni – mindenesetre gyakran bebizonyosodott, hogy remek érzéke van hozzá. Hogy vajon a kereskedők tudták-e értékelni ezt, az kérdéses maradt. Nem maguknak szerezték be a tárgyakat, hanem azért, hogy a galériáikban továbbadják őket. Vicky sajnos Abathi ezoterikus fecsegésével sem tudta volna meggyőzni az apját, hogy jövőre bízza rá a berlini kirendeltség vezetését. Pedig ez volt Vicky nagy célja, ez volt az oka annak, hogy mindenkinél – még az apjánál is – többet dolgozott az aukciósházban, és soha nem vett ki pár napnál több szabadságot.

Amióta Hubert másfél évvel ezelőtt – ötvennégy évesen – újra apa lett, a felesége, Eva nyaggatta, hogy valaki más vezesse a berlini kirendeltséget. Jelenleg ugyanis havonta többször ingázott Berlin és München között, és volt, hogy csak hétvégén látta a kis Carlost. Csak nemrég engedett neki, és megígérte Evának, hogy legkésőbb a minden évben megrendezésre kerülő vállalati szilveszteri bálon kijelöli az utódját. Mindenki azt gondolta volna, hogy ezt a pozíciót természetesen Vicky, a lánya kapja majd, de Hubert Lambach nem olyan ember volt, aki hagyta, hogy az érzelmek irányítsák a szakmai döntéseit.

– Te az előbb elszundítottál egy pillanatra? – kérdezte Hubert, amikor a hosszú nap végén elhagyták a Lambach Galériának otthont adó, vaníliasárga szecessziós épületet.

Hát persze hogy észrevette!

– Gondoltad volna, hogy a Springer-grafika ennyit fog érni? – próbálta másra terelni a szót Vicky. – Tizenháromezer-háromszáz euróval többet, mint a becsült ára. – Még mindig melegség járta át a gondolatra, hogy ő volt az, aki felfedezte ezt a csiszolatlan gyémántot.

Az apja bólintott.

– A meisseni porcelánkészlet tegnap huszonötezret hozott a hatszáz helyett, amire Patrick becsülte. Két telefonos érdeklődő licitált egymásra.

Vickyből azonnal elillant a melegség, és úgy érezte, mintha valaki egy vödör jéggel öntötte volna nyakon. Patrick, a porcelánosztály vezetője is jelentkezett a berlini fiókvezetői állásra. Várta, hogy Hubert hozzátesz-e még valamit, de nem mondott semmit. Nem mondta, hogy „Jó munkát végeztél!”, vagy legalább azt, hogy „De a Springer-grafika is kellemes meglepetés volt”.

A gyomra összeszorult. Amíg nem bukkan legalább egy olyan leletre, mint a Hervadt levelek, addig nem kap tőle dicséretet. Ahogy a berlini kirendeltség vezetését sem. Az 1817-ben készült Friedrich Olivier-rajzot a versenytársa, Bassenge 2014-ben százhúszezerre becsülte, és 2,6 millióért kelt el az árverésen.

– Elvigyelek? – kérdezte Hubert.

Vicky megrázta a fejét. Alig két kilométerre volt a Lenbachgärten – a lakópark, ahol a lakásaik voltak –, és ő szívesen sétált. Ellentétben Huberttel, aki még ezt a rövid távolságot is mindig autóval tette meg.

Kikerült egy buldogot, amelyet egy Wolford kabátos nő húzott maga után. Érezni lehetett a levegőben, hogy már csak négy hét van hátra karácsonyig. A patinás Brienner Straße általában elég csendes szokott lenni a sétálóutca közelsége ellenére is. Ma azonban Vickynek szlalomozva kellett utat törnie magának a járókelők között, akiknek a többsége nem egy, hanem több drága tervezőtől származó reklámtáskát tartott a kezében.

Vicky örült, amikor maga mögött hagyhatta a puccos utcát, és befordulhatott a régi botanikus kertbe. Bár két forgalmas utca között feküdt, csodálatos nyugalom áradt belőle. Amikor a nyáron végigsétált a kis parkon, még a madarak csicsergését is hallani lehetett a Neptun-kút csobogása ellenére.

Lekanyarodott a főútról. Egy liget rejtekében állt a művészeti pavilon. Amikor akadt egy kis ideje, szeretett arra sétálni, hogy megnézze, milyen kiállítás zajlik éppen. Decemberben a pavilon barátainak és tagjainak évzáró kiállítása volt látható. Időnként ígéretes tehetségekre bukkant közöttük. Néha arra gondolt, hogy szívesen dolgozna újra egy galériában, ahogyan a bécsi tanulmányai után tette. Az aukciósházban, ahol szinte kizárólag kereskedőkkel találkozott, hiányzott neki a személyes kapcsolat a művészekkel és az ügyfelekkel.

A művészet nem luxus – állt magas, kissé dőlt fémbetűkkel a kiállítások mottója a fából készült bejárati kapu fölött. A park padjait télen is benépesítő hajléktalanok valószínűleg másképp látták. Vicky elhaladt egy bozontos szakállú, idősebb férfi mellett. Ő is több szatyrot cipelt. A Brienner Straße járókelőiétől eltérően azonban ezek műanyagból készültek, diszkontok logóit viselték, és nem túlárazott dizájner cuccokat tartalmaztak, hanem alkoholt, cigarettát és talán a férfi összes holmiját. Az ilyen pillanatokban Vicky heves ellenszenvet érzett a hivalkodás és a szegénység között tátongó hatalmas szakadék iránt, ami Münchenben uralkodott.

A lámpások és az adventi fények épp akkor gyúltak ki az utcákon. A The Charles Hotel előtt, amely közvetlenül a Lenbachgärten mellett állt, egy klarinétos muzsikált a fagyos idő ellenére, aki kesztyűben próbálta melegen tartani a kezét. Vicky megállt egy pillanatra, és hallgatta a lágy dallamot, amelyet a férfi a hangszeréből csalogatott elő, majd bedobott neki néhány érmét a fekete bársonnyal bélelt tokba. Egy képeslap feküdt benne. Csak egyetlen helyes út van: a sajátod – állt rajta.

A klarinétos röviden biccentett neki, és bár folytatta a játékot, Vicky mosolyt vélt felfedezni az ajkán. Az andalító zene a lakópark bejáratáig követte Vickyt, ahol nemcsak ő, hanem Hubert, Eva és a kis Carlos is lakott. A klarinéttokban lévő lapra gondolt. Csak egyetlen helyes út van: a sajátod. Vajon ő tényleg azon halad?

Hát persze, korholta magát. Melyik más út lenne a helyes?

3. fejezet
Vicky

Mint az adventi időszakban mindig, az előcsarnok most is gyönyörűen fel volt díszítve. Igazi fenyőfa állt a közepén, amelyen a gömbök mellett élénk árnyalatú fények ezrei ragyogtak. Az ablakokban illatos fenyőkoszorúk lógtak nagy piros masnikkal, a recepcióspulton pedig egy olyan adventi koszorú állt, amelyről Vicky tudta, hogy nem egy drága virágüzletből rendelték. Dawid, a portás varázsolta az előcsarnokot igazi téli csodaországgá. Bár ez nem igazán tartozott a munkájához, Dawid élvezte. És ideje is jutott rá. A barátja, Jannek teherautó-sofőrként dolgozott, és ritkán volt otthon. Ők ketten a földszinti kis házmesterlakásban laktak.

– Volna egy perce, Vicky kisasszony? – kérdezte, miután átadta a lány postáját.

– Igen, de tényleg csak egy perc. – Ma még várt rá egy találkozó este. München déli részén egy nő fel akarta számolni a néhai szülei műgyűjteményét, és akadt köztük néhány ígéretes darab. – Mit tehetek önért?

Dawid vállai elernyedtek, és benyúlt az egyenruhája zsebébe.

– Jannek most jött haza Skóciából, és egy parkolóban találta ezt. – Egy piszkos borítékot húzott elő, és a ráerősített madzag végén egy leeresztett, fényes, krémszínű lufi lógott. – A lufi beleakadt egy sövénybe. Szeretnénk tudni, mi áll a levélben, de ehhez nem tudunk elég jól angolul, és mivel ön Angliában tanult, gondoltam…

Léggömbposta! Dawid egy összegyűrt papírlapot húzott ki a borítékból, és Vicky elé tartotta.

Kedves Anyu!

Tudom, hogy már a mennyben laksz, de azért remélem, hogy megkapod a levelemet.

Jaj, ne! Vicky megköszörülte a torkát, és folytatta a fordítást:

Mi apával jól vagyunk. Nagyapa elég gyakran átjön hozzánk, főz nekünk, és vigyáz rám, amikor apa dolgozik. Már egyedül is el tudom olvasni az Alice Csodaországbant, de nem olyan jó, mint veled. Hiányzol, és azt szeretném a legjobban karácsonyra, ha visszaírnál nekem. Meg egy varázsdobozt, de azt nem muszáj! A szuszt is kiszorítom belőled, olyan szorosan ölellek.

A te Finlay-d (Már nyolcéves vagyok)

– Milyen szomorú! – sóhajtott Dawid, miután mindketten némán hallgattak egy darabig.

Mivel a férfi szeme sarkában könnycsepp csillogott, Vicky elővett egy papír zsebkendőt a recepcióspulton álló kartondobozból, és átnyújtotta neki.

– Köszönöm! – Dawid elvette, és hangosan kifújta az orrát. – Jannekkel teljesítenünk kell a kis nyuszi karácsonyi kívánságát. A borítékon van egy cím.

A levél Vickyt is megérintette. Elvégre ő is hasonló korban veszítette el az egyik szülőjét, mint Finlay. Ugyan Hubert csak elköltözött, nem halt meg, de így is elég rossz volt. És régebben ő is az Alice Csodaországban című könyvből olvasott fel neki. Mivel még túl kicsi volt ahhoz, hogy maga olvasson, soha nem fejezte be a történetet, de valamikor rajzfilmsorozat formájában megnézte a tévében. A könyvjelző még mindig ott lapult, ahol Hubert abbahagyta.

A férfi épp ekkor lépett az előcsarnokba. A csúcsforgalom miatt gyakran néhány perccel a lánya után ért csak haza.

– Valami gond van? – kérdezte, mert látta, hogy Dawid könnyeket törölget a szeme sarkából.

Vicky megrázta a fejét.

– Jannek néhány napja talált egy lufipostát egy skóciai parkolóban, és Dawid megkért, hogy fordítsam le. Egy kisfiú írta a néhai édesanyjának.

Dawid bólintott.

– Még egy fényképet is mellékelt magáról a borítékban. – A vastag ujjaival érte nyúlt, és előhúzta.

A fotón egy kissé pufók kisfiú állt, akinek a barna tincsei a homlokába lógtak. A kezében az Alice Csodaországbant tartotta. Meglehetősen régi kiadás volt, egészen más, mint a modernebb, sokkal tarkább kivitelűek. A krémszínű borítón csak a mű címe és három aprólékos rajz volt látható. Az egyik Alice-t ábrázolta, amint a kezében tartja a flamingót, amelynek a fejével a lábánál lévő sünt kellene átütnie egy krokettkapun. A második rajz a Nyuszit ábrázolta egy tekerccsel, a harmadik a bolond Kalapost.

– Mutassa csak! – Hubert tekintete a fényképre tapadt. Vajon ő is emlékezett arra, hányszor ültek összebújva, miközben éppen ezt a történetet olvasta fel neki? Vicky érezte, hogy felfelé görbül a szája sarka. – Ez az a levél? – Hubert az állával a papírra mutatott, amelyet Vicky még mindig a kezében tartott.

A lány bólintott, és a férfi kikapta a kezéből. A borítékot is meg akarta nézni közelebbről.

– Szeretném megtartani a levelet és a fényképet – mondta végül Hubert Dawidnak. – Nem gond?

– Természetesen – válaszolta a portás, és segélykérő pillantást vetett Vickyre. De ő sem tudott magyarázatot találni az apja furcsa viselkedésére. – Csak a címet szeretném lemásolni, hogy elküldhessem a kisfiúnak a varázsdobozt. Ez a legkevesebb, amit Jannek és én tehetünk. – Ujjai az egyenruhája egyik aranyszínű gombjával játszottak.

– Erre semmi szükség. – Hubert arcán olyan széles és ördögi vigyor jelent meg, hogy még Fakutya is elsápadt volna az irigységtől. – A lányom személyesen fogja átadni a varázsdobozt a kis Finlay-nek.

– Hogy én? – Vicky szeme elkerekedett. Hubert megőrült? – Miért?

– Majd felfelé menet megbeszéljük. – A könyökénél fogva megragadta a lányát, és a lift felé tuszkolta. Csak azután szólalt meg újra, miután a lift felért a legfelső emeletre. – Nem vettél észre semmit a fényképen?

– A kisfiú az Alice Csodaországban egyik példányát tartja a kezében – válaszolta Vicky, és szívesen hozzátette volna még, hogy régen mindig ezt a könyvet olvastad nekem. De tartózkodott ettől a megjegyzéstől, mert mostanra már rájött, hogy nem a nosztalgikus emlékek ébresztették fel az apja izgatottságát.

És igaza is lett.

– Igen, pontosan – helyeselt Hubert. – De ez nem akármilyen kiadás! – A szeme felcsillant. – John Tenniel illusztrálta, ami azt jelenti, hogy az elsők között van. Sőt még az is lehet, hogy maga az első. Az utolsó példány ebből a kiadásból 1998-ban került kalapács alá másfél millióért.

– De az is lehet, hogy csak másolat – akadékoskodott Vicky, és nehezen tudta leplezni a csalódottságát, amiért az apja egy szót sem szólt arról, milyen szerepet játszott egykor a könyv a közös életükben.

Hubert megrázta a fejét.

– Lehetetlen! Tenniel nagyon kényes volt a képeire, és még azt is megtiltotta, hogy a halála után sokszorosítsák őket. Hidd el, ez egy telitalálat! – Megdörzsölte a kezét. – Magam is elrepülnék Skóciába licitálni rá, de ilyen rövid idő alatt nem tudok elutazni az aukció hetében. Éppen ezért van szükségem rád. – Határozottan Vicky szemébe nézett. – Szerezd meg nekem ezt a könyvet, és megkapod a fiókvezetői állást Berlinben!

Néhány percen belül másodszor esett le Vicky álla.

– És mi van, ha a könyv nem eladó?

Hubert leintette.

– Higgy nekem, mindent és mindenkit meg lehet venni: csak az ajánlat nagyságától függ.

{1} „Még találkozunk. / Nem tudom, hol, / nem tudom, mikor. / De tudom, hogy egy szép napon újra találkozunk.” – A szerk.