Table of Contents

.

Előszó

Brielle

napjainkban

Brielle

Brielle

Brielle

Brielle

Négy évvel később

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Pár héttel később

_

Table of Contents

.

Előszó

Brielle

napjainkban

Brielle

Brielle

Brielle

Brielle

Négy évvel később

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Brielle

Jamie

Pár héttel később

_

Elysium

Halld meg a hangom…

E L L Y N E

„Mert Mark az én sötét oldalam, a fájdalmam, és múltam gyökere.

És pontosan tudom, talán ilyened neked is van…”

.

.

Brielle Witter azt hitte, hogy megtalálta az igaz szerelmet, gimis barátja, Mark Baker mellett.

A fiú vezette őt, egyengette az útját, mire rá nem jött arra, hogy azt az életet éli, ami nem őt teszi boldoggá, hanem Mark-ot.

A fájdalom, a megaláztatás, amit a lány elszenved miatta, arra készteti, hogy maga mögött hagyja a múltat, és új életet kezdjen egy Misthole nevű északi kisvárosban, mint feltörekvő zenész egy jól menő művészeti akadémián.

Itt ismeri meg az új kezdetet, és egy új lehetőséget, Jamie Henderson, a befutott senior éves gitáros személyében, aki bár elejétől fogva sejti, hogy Bri múltjával nincs valami rendben, mégsem tud parancsolni magának, és úgy dönt, megpróbálja meghódítani ezt az elveszett női lelket. Csak hát ő Bri mentora. A lány meg a diákja. Ezt a kapcsolatot pedig nem nézik jó szemmel az akadémián.

Vajon a jó útra tért múlt, a megbocsátás fog győzni a végén, vagy az új kezdet és a mindent felemésztő szenvedély?

Előszó

Brielle

napjainkban

– Jól van, valaki elmondaná nekem, hogy miért kell még egyszer felénekelnem, amikor az előzőben olyan hajlítást hoztam össze, amit soha az életben nem fogok? – nézek kérdőn az üvegajtón túl ülő csapatra, miközben próbálom megfejteni, hogyan lehet csak úgy tökéletesen jól összehozni valamit, teljesen a figyelmemen kívül.

Sasha belebeszél a mikrofonba, és szórakozott mosolyra húzza a tökéletes ívű, szájfényes ajkait.

– Pont ezért, drágám. Soha nem fogod tudni megismételni, élőben pedig elengedhetetlen, hogy visszaadjuk a stúdiós hangzást.

Belekortyolok a teámba, ami most már még inkább a vesztem lesz, mint a kávé. Amikor a tél beköszönt, mindig előtérbe kerülnek a torok problémáim, amire a meleg ital a legjobb gyógyír.

– Csak egy kis szünetet kérek – tartom fel az ujjam, mire bólint.

Miközben kifelé lépdelek a stúdió szobából, majdnem ráborítom a forró teát Karen elektromos gitárjára. A lábammal még pont elkapom a szóban forgó tárgyat, mielőtt az ajtónak esne.

Ajkaimat összeszorítva, lassan támasztom vissza a helyére, és óvatosan kilépek a többiekhez, mintha mi sem történt volna. Amikor megfordulok, hirtelen a gitár gazdájával találom szembe magam, aki úgy jelenik meg mögöttem, akár egy szellem.

– Láttam – néz rám pimasz tekintettel, miközben kezeit szigorúan karba teszi. – Mondták már, hogy hangszer gyilkos vagy?

– Nem is értem, hogy adhattatok a kezembe gitárt – sóhajtok fel.

– Nem mi adtuk, hanem a pasid, aki azt hiszi, hogy a galaxis szarta ki magából.

Elmosolyodom.

Igaz. Emlékszem, amikor a kezembe nyomta a basszus gitárt – amit akkor még csak kezdetlegesen tudtam használni –, az első Brees összepróbáláson, és azt mondta, tanuljak meg rendesen játszani, hogy kísérhessem magam, mert az majd milyen állat lesz.

Nos, ha valaki tényleg el van átkozva a hangszerek kapcsán, az én vagyok. Miss Witter kisasszony, szolgálatban.

Az eddigi legextrémebb eset talán az volt, amikor az erkélyről ejtettem le véletlen az ukulelémet, az egyik vizsga előtti gyakorláson, annyira izgultam.

Azóta már van egy szerelmem. Gwendolyn, az akusztikus gitárom. Igen… ő valahogy megtörte az átkot. Mármint csak saját magát illetően, neki szerencsére nem esett baja.

Legalábbis még…

– Min gondolkodsz? – kérdezi Karen már sokkal érdeklődőbb mosollyal az arcán.

– Semmin – rázom meg a fejem, de most már fel is nevetek. – Csak visszavezettem magam a hangszer szellemek világába.

– Amíg élsz, kísérteni fognak.

Elmosolyodom.

– Szürreális.

– Micsoda? – vonja fel érdeklődve a szemöldökét, miközben kíváncsian méregeti az arcom.

– Hogy vesszük fel az albumot. Mármint, furcsa az, hogy végül ide jutottam.

– Persze hogy az – szólal fel Sasha. – Művészek vagyunk, itt mi nem furcsa, ami az életünket illeti?

Valóban igaz.

De én inkább arra gondolok, hogy hosszú évekkel ezelőtti életemhez képest, mennyire más az, amit most csinálok, és akikkel csinálom. Hogy elértem azt a vágyalmot, ami miatt folyamatosan bizonytalan voltam.

Hogy a legnagyobb problémám jelenleg a tea jósolta koffein halál, nem pedig az, hogy vajon mikor adom fel az életet.

A szerelmemről nem is beszélve…

Brielle

a visszaemlékezés

2015-2016

Azt mondják, az első szerelem igazán elsöprő.

Ebben én is sokáig hittem, főleg akkor, amikor egy évvel ezelőtt megismertem Mark Kicseszett Baker-t, a kosárcsapat kapitányát.

Én voltam a lány, aki szurkolt neki, érzéki csípőringatásokkal sétált el előtte a pom-pom csapat vezetőjeként – amire ő vett rá készségesen –, és teljességgel meg voltam győződve arról, hogy még hosszú út áll az előtt, hogy mi egymásé legyünk.

Ez az elhatározásom szerencsétlen módon túl hamar megváltozott, amikor minden délután, suli után pofátlan lazasággal a kocsijának támaszkodva várt rám, hogy elvigyen egy körre. Jóképű volt, titokzatos, engem pedig a rózsaszín köd bevitt a sötét erdőbe. Kegyetlenül.

Moziba vitt, aztán a város legjobb pizzázójába, és olykor éjszakánként kimaradtunk, hogy körbesétáljuk az egész várost. Biztonságban éreztem magam mellette, minden kezdeti előítéletem ellenére, és borzasztóan vonzódtam hozzá.

Az a helyzet, hogy ő minden volt, amire egy korombéli lány vágyott.

Rávett olyan dolgokra, amiket egyébként egyáltalán nem akartam megtenni. Talán már ott érzékelnem kellett volna, hogy valami nincs rendjén, de az a bizonyos Baker köd, teljesen felemésztett, és szentül elhittem azt, hogy ezt ő is érzi. Hogy ő is érzi, ez valami különleges.

Most már jól tudom… Pontosan azt érezte, hogyan tudja manipulálni az elmémet, és ami az egészben a legfájdalmasabb felismerés, hogy ő erről még csak nem is tudott…

Csak feküdtünk a fűben a sikeres érettségit követően, miközben ő lazán szétterülve, mélyet szippantott a füvescigijéből.

Egy órával azután feküdtünk ott, hogy elvette a kocsija hátsó ülésén a szüzességem. Még a fájdalom, kellemetlenség, és az, hogy ezt nem így képzeltem el, sem volt képes arra, hogy kijózanítson. Ő hozzá kapcsoltam, tehát jónak kellett lennie.

Kezemet felé nyújtottam, ő pedig átadta nekem a spanglit, miközben elgondolkodva bámulta a csillagokat.

Néha felkívánkoztam, ahogyan most is. Pocsék estének ígérkezett, és még rosszabb nyarat ígért.

– Nem megyünk egyetemre, Elle – szólalt meg rekedtes hangon.

Én csak értetlenül fordítottam felé a fejem, és az az elszántság, amit láttam a tekintetében, teljesen rabul ejtett.

Nem kérdezte, kijelentette. Én pedig mentem utána, mert bíztam benne, olyan meggyőződéssel tudott beszélni. Jobb volt, mint a nagybátyám, aki már akkor is a jogászok ászának számított.

Mindent megtettem, amit csak szeretett volna, még úgy is, hogy én őt valójában, egyáltalán nem érdekeltem.

– Úgysem tudom, mit kezdjek magammal…

Persze szívem mélyén tudtam, hogy ez hazugság.

Ekkor tizennyolc évesek voltunk.

Mark munkát vállalt az apja vállalatánál, amely Edmonton-ban volt, mert a szülei csak így tudták elnézni azt, hogy halasztani szeretne az egyetemen. Akármilyen rossz srác volt belül, mindig is profin mutatta a látszatát annak, hogy ő milyen előkelő, megbízható, és jól fésült.

Én egy kisállat kereskedésben dolgoztam egy éven át, és fél éven belül Mark fizetéséből lehetőségünk volt arra, hogy egy kisebb lakásba költözzünk.

Fájt ott hagyni Phoenix-et, de tudtam, egyszer ki kell repülni a családi fészekből, nekem pedig ott volt a lehetőségem rá.

Bár ez nem tartott sokáig.

Emlékszem egyik éjszaka kifakadtam, talán szilveszter után, és azt hiszem, az volt az első alkalom, amikor megláttam az ő pokoli arcát.

– Én csak azt mondtam, hogy nem élhetünk így örökké, Mark. Kell, hogy legyen valami célja az életünknek. – szólaltam fel tehetetlenül, és esküszöm, amilyen dühösen nézett rám, elkezdtem félni tőle.

Egy belső hang folyamatosan ezt ordította bennem:

Ez nem lehet normális, nem félhetek valakitől, akit szeretek…

De mégis hova megyek? A szüleimhez? Jelenleg nem volt túlzottan fényes a kapcsolatunk, és úgy éreztem, nagyon más lehetőségem nincs.

– Az Istenit Elle, mi a tökömért kell folyamatosan agyalnod, és tervezned? Mi a fenéért nem vagy képes élvezni az életet? – túrt idegesen a homokbarna hajába, amit mindig annyira szerettem, főleg akkor, amikor a napfényben néhol szőkés hajszálak csillantak meg benne. Valahogy olyan édes, és csibészes volt.

– Mark – szólítottam meg gyengéden, mire kirántotta a kezét az enyémből.

– Olyan vagy, mint az apám, ő is folyton ezzel jön.

Éreztem, ahogy a méreg átjárja a testemet.

– Nem vagyok olyan, mint az apád.

Meg sem hallotta, amit mondtam, csak rám csapta az ajtót, és lelépett.

Pontosan azt tette, amit az én apám. Lelépett, és a sárga földig leitta magát.

Nem fogom azt mondani, hogy én vagyok a fő oka annak, amiért később bántott, mert arra senkinek nem lehet mentsége, de tudom, hogy sosem viselkedtem igazán nőként ebben a kapcsolatban, és sajnos partner voltam a rossz dolgokban.

Én csak… olyan voltam, mint az anyám. Egy harcos a rosszabb fajtából.

Éjszaka kisírt szemekkel, tehetetlenül feküdtem az ágyamban, amikor hallottam az ajtó csapódást, és a ruhák susogását. Később Mark befeküdt mellém, és éreztem a fű és alkohol keverékének szagát.

Felfordult tőle a gyomrom, mégis megfordultam a karjaiban.

Megláttam azt az elesett tekintetet, amelyet mindig akkor mutatott felém, amikor túl heves volt. Azt hittem, azért enged be a falai mögé, hogy lássam, van ott valami több, ami miatt ennyire kiszámítható.

Kezemet az arcára simítottam, amibe lehunyt szemekkel belesimult.

De azt, hogy bocsánat, soha nem mondta ki.

Végül elteltek a hónapok, és nem volt jobb a helyzet. Egyáltalán nem…

Egyre több megaláztatást szenvedtem el, amikor nem csináltam valamit jól. Amikor nyár közepén azt is kiejtette, azokon a tökéletes ívű ajkakon, hogy szégyell engem, emlékszem elkezdtem összepakolni a táskámba. Az első alkalom volt, amikor komolyan ott akartam hagyni.

Érezted már azt, hogy hiába harcolsz, folyton-folyvást csak éreztetik veled, nem vagy elég?

Idegőrlő elmejátszma ez…

Ott valahogy pillanatok töredéke alatt szedte össze a múlt darabjait, és olyan gyorsan tért vissza az én gimis szerelmem abba a testbe, hogy… elhittem. Elhittem, és hagytam, hogy megöleljen. Hagytam, hogy megcsókoljon, a szobába cipeljen, és szeretkezzen velem. Szeretkezés…

Annak nem kölcsönösnek kellene lennie?

Mégis azt éreztem, hogy amit teszek, az rám nézve egy hatalmas nagy szégyen.

Már nem igazán kívántam azt, amit velem tett.

Kemény volt, gyors és szenvtelen.

Olvassák a nők, ezeket a könyveket, ahol a férfi keményen adja a nőnek, mégis azt érzem, kevesüknek volt részük abban, hogy ezt egy férfi megtegye velük úgy, ahogy azokkal a nőkkel.

Amikor kiszolgáltatott vagy, és bár a lelked még mindig tombol, mert szereti ezt a fenegyereket, az eszed már régóta sikít, hogy az Isten szerelmére menekülj ebből az átkozott toxikus kapcsolatból!

És én mégis hagytam magam neki…

Azt hittem, ennél nagyobb megaláztatás már nem ér…

Aztán eljött az október. Életem egyik legsötétebb napja, ahol nem csak az elmúlt másfél év mentális terrorja feszítette a gyomromat és a mellkasomat, hanem mások előtt is elért a megaláztatás, de végérvényesen.

Kétszer is egy éjszaka.

Mark és én egy kinti italos kocsinál álltunk sorban, miközben ő már jócskán illuminált állapotban dülöngélt mellettem.

Szórakozottan karoltam belé, és próbáltam egyenesben tartani, miközben a másik két barátja, hasonló állapotban röhögtek rajta.

Én csak a szememet forgatva figyeltem őket, de nem telt el sok idő, mire teljesen átfordult az egész este, valami vállalhatatlanba, valami szégyenteljesebbe.

A lakásunk felé tartottunk négyen, amikor Cody és Ace hirtelen megálltak.

Beleütköztem az egyikük hátába, mire az oldalra lépett, én pedig teljesen elvesztettem az egyensúlyomat és előre estem.

Térdem fájdalmasan koccant a hideg járdán, és át is szakította a harisnyámat. Tenyerem élesen nyomódott az apró kavicsokba, amiket alig bírtam lesepregetni róla.

Az egészben a legmeghökkentőbb, hogy mindenki nevetni kezdett, kivéve Codyt.

Ekkor vettem csak észre, hogy a fejem, közvetlen Mark ágyékánál van. Megéreztem, ahogy az ujjak erősen a hajamba markolnak, és közelebb rántanak. Ace kacér mosollyal figyelt, miközben a villanypóznának dőlt.

Három férfi körbevett, én pedig ott térdeltem a járda közepén egy sikátor mellett, ahol egy lélek sem járt. Soha nem éreztem magam még annyira csapdába esve, és még sohasem tartottam ennyire félelmetesnek a szerelmet. Amikor Mark lenézett rám, ujjai még erősebben a hajamba markoltak, ami amúgy is mindig gubancossá válik a hidegtől. Régen anyukám naponta többször kifésülte, amikor kislány voltam, ettől az emléktől pedig a sírás kerülget a sötét utcán. Hogy lehetne büszke a lányára, egy ilyen helyzetbe?

– Gyerünk kislány, mutasd meg, mit tudsz – noszogatott Mark, miközben Ace még hangosabban röhögött.

Hallottam a slicc hangját, de nem Mark húzta le.

– Aztán én jövök. Tudod, tavalyelőtt Samanthán is osztozkodtunk. Megígérted, hogy behajthatom rajtad a tartozást – kacsintott felém Ace.

A barátom értetlenül nézett rá.

– Ja, de Samanthával csak dugtál. Én vele élek – intett felém, megfeszült állkapoccsal.

Én pedig még mindig ott térdeltem, mint valami húscafat, amin éppen vitatkoznak.

Cody dühösen nézett mindkét barátjára, miközben Mark-ot mellkasba taszította, és a hónom alá nyúlt.

– Nem hiszem el, hogy képes vagy így megszégyeníteni a nődet – szólal meg idegesen, miközben szemeivel Mark-ot kaszabolja darabokra. – Baszd meg, azt hittem szereted.

– Mi a fasz közöd van ahhoz, hogy mit érzek? – szólt neki vissza, és erősen megmarkolva a karomat, magához rántott. Felszisszentem a fájdalomtól.

– Mark – szólalok meg halkan, mire felém kapja a fejét.

– Dugtok Codyval, vagy mi a szar? – szegezte nekem a kérdést, mire hitetlenkedve néztek rá.

– Te normális vagy? – kérdeztem halkan.

– Haver te aztán ezen igazán nem akadhatnál ki – dörren fel Ace, mire Mark olyan gyilkos tekintettel nézett rá, amitől még bennem is megfagyott a vér.

Éreztem, ahogy a hideg végigfutott a hátamon.

– Miről beszél Ace? – kérdeztem komolyan, mire felém kapta a fejét.

– Semmiről – hagyta ennyiben Mark mielőtt átkarolt volna, aztán elhúzott a többiektől.

Valahogy túl gyorsan értünk haza, amit már nem is annyira éreztem az otthonomnak.

Hiányzott az anyukám, az apukám, az otthoni illatok és ízek. Megbántam minden döntésemet, és azt éreztem, bárhol szívesebben lennék, mint ott.

Ekkor kezdtem el igazán felébredni…

Hiányzott a régi Mark. Az eleven srác, aki valamikor szerelmes volt belém, aki meghódított, akivel voltak szép pillanataink.

Láttam rajta a bűntudatot, a fájdalmat, a megviseltséget, mintha kezdett volna kijózanodni. Ám ez most nem hatott meg. Valami furcsa erő lett úrrá rajtam abban a pillanatban.

– Én ezt nem akarom – jelentettem ki határozott, bár mégis remegő hangon.

Felvont szemöldökkel fordult felém.

– Mit?

– Ezt – mutattam közénk. – Nem akarom.

Mark keserűen felnevetett, miközben lazán zsebre vágta kezeit az ajtóban.

– Akkor mit akarsz?

Jó kérdés, ezen sosem gondolkodhattam el igazán, mert mindig azt tartottam számon, ő mit akart.

– Tanulni – emeltem fel tehetetlenül a kezeimet. – Zenélni akartam mindig is.

– Igen? – vonta fel a szemöldökét. – Nem ott hagytad a tanárodat?

– Évekkel ezelőtt volt. Újrakezdhetném.

Mark hangosan felnevetett, és ez a lekezelőség a részéről a lelkembe hasított, de jó mélyen, és fájdalmasan.

– Ugyan már Elle – csóválta a fejét hitetlenkedve. – Jó vagy, de nem annyira, hogy ezzel bármit is kezdj. Elénekelgethetsz egy bárban, de ennyi – vonta meg a vállát. – Tudod te mennyien akarnak zenélni? Megélni sosem fogsz belőle – horkant fel.

– Nem akarok sztár lenni – suttogtam, mire úgy intett felém, mint egy porondmester. – Csak dalokat akarok írni.

– Akkor meg pláne nincs esélyed, bébi.

Összeszorítottam a számat, mielőtt még olyat mondtam volna, amit egy életre megbánok.

Próbáltam arra gondolni, hogy csak sértett, valami fáj neki, de már elég volt.

Nem bírtam többet, így először tényleg örültem, amikor kilépett a lakásból, és rám csapta az ajtót.

Amikor azt hittem, hogy a járdán térdelésnél már nem történhet gyomorforgatóbb, az élet ismét meghazudtolt.

Mark valamikor az éjszaka közepén érkezhetett haza, amikor már rég ágyban voltam, de nem aludtam. A probléma ott volt, hogy nem volt egyedül. Hallottam egy női hangot is, amit ruhák susogása, és csók hangok kísértek. Meghallottam Mark nyögését, a lány halk nevetését, később pedig a kanapé nyikorgását…

Éreztem, ahogy a fájdalom a mellkasomba váj, a gyomrom felfordult, kezemet pedig erősen a számra szorítva zokogtam, miközben azt hallgattam, ahogy a barátom éppen egy idegen csajt kefél a közös kanapénkon…

Nem is tudom mennyi ideig feküdtem ott összeszorított szemekkel, halkan nyugtatva saját magam, de amikor már nem hallottam semmit kintről, kimásztam az ágyból.

Halkan nyitottam ki az ajtót, és megláttam a kanapén fekvő két testet, a hosszú sötétbarna hajat, és összefonódó lábakat.

A szívverésem egy pillanatra megállt, de ott valami irányítani kezdett.

Valami, ami nem én voltam, rávett arra, hogy összepakoljak és észrevétlenül megszökjek.

Végül taxit hívtam, ami kivitt a repülőtérre, én pedig elmenekültem.

Haza…

Brielle

Már lassan két hónapja voltam otthon, és a legnagyobb meglepetésemre, nem is volt szörnyű. Persze rájátszott az, hogy nehezen bár, de pár nap után el tudtam mondani a családomnak, hogy mi történt.

Igaziból, sok idő volt apámat leállítani arról, hogy ne akarja átrepülni az államokat, és ne akarja szétverni Mark arcát.

A bennem élő megtört lány, még örült is volna neki, mert az, amit tett velem, arra tényleg nincs mentség.

A szüleim nem sokkal azelőtt tették rendbe a kapcsolatukat, apám teljesen megváltozott, ahogy anyám sem volt már a régi, elhagyatott lélek, én pedig ekkor állítottam mindent a feje tetejére. Újra.

Októberben akkorát estem, hogy a térdeimen még mindig ott éktelenkednek azok a kis horzsolások. Amikor láttam azokat a kis sebhelyeket nem is szégyent éreztem leginkább, hanem kiszolgáltatottságot, és sajnálatot a két hónappal azelőtti önmagam iránt.

Anyám egyik este befonta a hajamat, és akkor ott újra kislánynak éreztem magam. Biztonságban voltam, ott, ahol nem aláznak meg mások előtt, ahol nem aláznak meg saját magam előtt.

De a szilveszter éjjel, olyan hamar eljött, és olyan végzetes volt a lelkem számára, hogy nem tudtam felfogni azt, ami akkor történt.

Mark megjelent a házunknál, és Istenemre mondom, ha akkor apám és anyám nem ment volna előre a városi tűzijáték helyszínt megrendezni, ott helyben kinyírták volna.

Ott állt előttem, én a verandán, ő pedig a bejáratunkhoz vezető járdán.

Borzasztóan nézett ki, én pedig reméltem, hogy ennek én vagyok az oka.

Kezeimet karba tettem előtte, amolyan ösztönös védelemből, ami nem kerülte el a figyelmét.

– Brielle… – nézett fájdalmas tekintettel. – Kérlek… kérlek bocsásd meg azt, amit tettem.

Meglepetten álltam előtte, és még most is érzem azt a sokkot, amit ez a mondat okozott.

Soha nem kért tőlem bocsánatot… Soha…

A levegő kiszaladt a tüdőmből, amikor hirtelen térdre rogyott előttem, és életemben először zokogni láttam.

– Valami nincs rendben velem, Elle… Fogalmad sincs, hogy mit éreztem akkor reggel, amikor felkeltem és megláttam mit tettem, te pedig nem voltál sehol… – dörzsöli végig az arcát. – Jézusom Elle, hánynom kell attól, akivé lettem.

Elemeltem róla a tekintetem, és csak bámultam előre, mert tudtam, ha őt figyelem, képes vagyok megtörni.

– Te mindig ilyen voltál – suttogtam és még inkább nem akartam látni az arcát. – Hallottalak azzal a lánnyal. Reggel mentem el.

Éreztem, ahogy megállt az idő és a levegő abban a pillanatban.

– Mi? – kérdezte halkan.

Végül fölállt, én pedig kénytelen voltam a kisírt szemeibe nézni, és tudtam, ha most nem, máskor talán nem fogom tudni elmondani neki, amit okozott nekem.

– Tönkretettél – szólaltam meg halkan. – Tönkretettem magam miattad. Nézz rám, Mark – mutattam magamra idegesen. – Nézz rám, mit tettél. – A hajam csapzott volt, a bőröm falfehér, vagy hét-nyolc kilót leadtam a két hónap alatt. Az igazság az, hogy szörnyen néztem ki, de ez nem akkor kezdődött. Én teljesen elhagytam magam. – Lemondtam a jövőmről, és csak vegetáltam, mert folyamatosan azt éreztetted velem, hogy meg kell felelnem neked – böktem meg a mellkasát. – Én pedig meg akartam, és közben folyamatosan csendben maradtam. Ha megszólaltam leittad magad, és magamra hagytál. Hány nővel voltál akkor, Mark? Hánnyal?

Szégyenkezve hajtotta le a fejét, amivel megadta a kínzó választ.

Erősen az álla alá nyúltam és visszafordítottam magam felé. Kék szemei átmetszették az arcomat…

– Gyűlölöm azt, amit általad tettem magammal… – mondtam ki erőtlen hangon. – Megaláztál. A barátaid előtt térdeltem a járdán, miközben úgy röhögtetek rajtam, mintha egy darab hús lennék – tör fel belőlem a zokogás. Mintha most jutna el hozzá mindaz, amit tett. Szikrázó tekintettel lépek elé, és az a gyűlölet, amit érzek, olyan szavak formájában tör ki belőlem, akkora elégtételt okozva nekem, hogy nem ismerek magamra. Mégis megteszem. – Te tényleg rohadtul olyan vagy, mint az apád, és ez csak rosszabb lesz – szűröm ki fogaim között tehetetlenül, mire lehunyja a szemeit, és idegesen a hajába túr.

Egy pillanatra hátralép, aztán pillanatok alatt az arcomat a kezei közé veszi, homlokát, pedig a fejemnek dönti.

– Hidd el nekem, Elle, hogy nem tudtam ezt az egészet irányítani. Amennyire nem akartam olyan lenni… – nyelt egyet. – Elle, tudom, hibáztam, de egy valamit soha ne felejts el. Soha nem szerettem még úgy senkit, mint téged, érted? Elhiszed ezt nekem?

Megráztam a fejem, miközben ujjaimat a csuklójára kulcsoltam.

– Elle, nézz rám! Te vagy a legnagyobb szerelmem, aki képes arra, hogy megváltoztasson engem.

– Nem, akkor már ment volna… – sóhajtok fel.

– Nem, mert nem láttam saját magam, de már tudom, hogy rossz az irány, bébi. Elmegyek, segítséget kérek, de nélküled nem fog menni. Ott kell legyél mellettem, aztán pedig ott leszek melletted én is, bármit is szeretnél. Olyanná akarok válni, akit te megérdemelsz…

Abban a pillanatban mindent elhittem neki, mert őszintének hangzott. Talán az is volt. A szívem hatalmasat dobbant, de valami megütötte a fülem.

Ott kell legyél mellettem, aztán pedig ott leszek melletted én is…

A második voltam. Mindig is a második voltam. A lány képe ugrott be, aki a kanapénkon feküdt, a térdelés jutott eszembe, és a szitokszavak, a tiszteletlenség, a hitetlenkedés, a piálásai és az eltitkolt félredugásai… Ennyi szar mellett mégis, hogy lennék képes továbbra is folyton csak a jót látni? Azt hiszem, most már tisztán látok.

Mark nem hagyott szóhoz jutni. Megcsókolt. Erős volt, mégis gyengéd, és esküszöm, annyi érzéssel, még soha nem csókolt. Lehunytam a szemeim, és belélegeztem utoljára azt a toxikus momentumot, mielőtt le nem csúsztattam a kezeimet a mellkasára, amely végtelenül gyorsan dübörgött, és eltoltam volna magamtól, aztán hajamat a fülem mögé tűrve hátra léptem.

Kezeimet ismét karba tettem.

– Elle – szólított meg csóktól duzzadt ajkaival.

– Nem leszek az a lány – ráztam meg a fejem, és ott valami kitört belőlem ismét. Zokogva kiáltottam rá. – Nem leszek az a lány, aki visszamegy ahhoz, aki bántotta!

Mark karjai erőtlenül hullanak a teste mellé.

– A nagybátyám ügyvéd. Ha még egyszer az életben megkeresel, esküszöm, rád állítom.

És ez volt az utolsó szavam, mielőtt berohantam volna a házba, amit aztán jól magamra zártam.

Rengeteg nem fogadott hívásom és üzenetem volt a szüleimtől, hogy nem megyek-e ki az éjféli tűzijátékra, de senki mástól. Mert nekem nem volt senkim rajtuk kívül.

Senkim…

Álltam a tükör előtt, és csak bámultam magam.

Egy roncs voltam, és tudtam, ennek a legfőbb okozója én vagyok. Egyik kezemben tartottam az ollót, míg a másik remegett, ahogy a kagyló fölé tartottam, és tenyérrel felfelé fordítottam.

A könnyeim lezúdultak az arcomon, egészen le az ujjaimra, és ahogy a hideg fém megérintette az ereimet, a szemeimet szorosan leszorítottam, és arra eszméltem…

Nem merem megtenni…

Annyira elviselhetetlenül fájt, de nem voltam képes ezen enyhíteni azzal, hogy kárt teszek magamban.

Legalábbis nem így…

Hirtelen felemeltem az ollót és megmarkoltam a hajamat. Egy hatalmas tincset levágtam belőle, és valahogy egyre bátrabban kaszaboltam le a gondosan megnövesztett barna hajamat, egészen az államig.

Végül az ollót a mosdókagylóba ejtettem, és a falnak dőlve hagytam, hogy a régi emlékek felemésszenek, amely mind ugyanarról szólt.

Kiszolgáltatottság, szégyen, fájdalom.

Engem mindig mindenki csak eltaposott, és ezeknek akartam folytonosan megfelelni.

Végül egy utolsó gondolat még elkúszott előttem, hogy a könnyebb utat kéne választanom, de aztán anyám megjelent az ajtóban…

– Hol voltál? Azt hittem, együtt köszöntjük az új évet.

Kisírt szemekkel néztem rá.

Olyan szép nő volt. Hullámos, szőke haja, mint Diana hercegnőé, és esküszöm, még az arca is olyan volt…

Nem is tűnt fel, hogy már új évet írunk.

Anyám kétségbeesetten nézte az újonnan vágott hajamat, és nagyot nyelt.

– Anya… Valami nincs rendben velem – öleltem körbe magam, és ismét a falnak dőltem.

Anyám belépett, és emlékszem, csak átkarolt, és annyit mondott:

– Nagyon… jól áll a rövid haj is.

Nem tudtam nevetni azon, ahogy próbálta leplezni azt, amit mindvégig láttam a tekintetében.

Riadtság, félelem és a kérdés, hogy most mi lesz velünk?

Mi lesz velem?

Brielle

Pár héttel később

– Nem tettem volna meg – kapom hirtelen a fejemet Mrs. Jenkins felé, aki szemüvege mögül felnéz rám.

Mindent végighallgatott, és közben egy szót sem szólt.

Gondosan leírt mindent, amit meséltem neki. Szépen körbesétáltam közben az irodáját.

– Szerintem is jól áll a kleopátra frizura – mutat rá a tollával.

– Mert a fodrászom rendbe tette három hete.

– Brielle – szólal meg.

– Csak Bri – vágok közbe finoman. – Hívjon csak Bri-nek.

Visszaülök a fotelbe, és figyelmesen hallgatom.

Kellett pár hét, mire összeszedtem magam, hogy eljöjjek ide hozzá a pszichológusi irodájába.

Mrs. Jenkins egyébként egy ötvenes, nagyon fiatalos hölgy, aki stílusosan vágott longbob frizurát hord. Élénk, piros rúzsa az egyetlen erős smink az arcán, és feltűnt, hogy a sötétebb színeket preferálja, ami az öltözékét illeti.

– Bántalmaztak gyermekkorodban? – teszi fel a kérdést, amiről tudtam már, hogy el fog jönni, akár akartam, akár nem.

– Igen – vallom be.

Jenkins jegyzetelni kezd.

– Kicsoda?

A fákat figyelem az ablakon keresztül. Január van, és idén még nem esett a hó. Talán ma szerencsém lesz…

A hangok, az érzések ismét eltelítik az elmémet, pont, mint a fürdőszobában.

– Volt két tanárom a bentlakásos suliban, akik többször megütöttek. – Visszaemlékszem arra, amikor egy hétfői nap fáradtan mentem órára, mert vasárnap úgy hagytam otthon a szüleimet, hogy apám megint lelépett, anyám pedig zokogott miatta. Nem bírtam koncentrálni, és a matek tanár a hajamba markolva hátra rántotta a fejemet, hogy rá figyeljek. Éles fájdalom nyilall még most is a bőrömbe, ahogy felidézem. – Folytonos megaláztatásnak voltunk kitéve az iskolában, ezek után, amikor hazamentem hétvégén, ott is csak a balhét láttam. Valahogy… hontalannak éreztem magam, tudja? Azt hiszem, ahogy elindult ez gyerekkoromban, úgy vonzotta a többi helyzetet – gondolok a Mark ügyre. Ömlenek belőlem a szavak és az emlékek, és bár már megjártam a poklot az elmúlt három hétben, most mégis van még miről beszélnem. – Egyébként Apám folyton csalta anyámat, folyton lelépett, még akkor is, amikor anyu terhes volt velem. Mindig veszekedés volt, mindig rajtunk verték le a magánéleti problémáikat.

Össze-vissza törnek elő az emlékek, érzések és traumák.

Jenkins felpillant rám.

– Ez egy elég erős örvény, és igencsak toxikus környezet egy gyermek számára.

– Az… A húgommal hasonlók történtek. Bár mintha a vele kapcsolatos hibákat később rajtam próbálták volna kijavítani. Tudja, jobban odafigyeltek rám, mindentől függetlenül. Még így is több jó dolog történt velem, csak a rosszat nehezen tudtam elfelejteni, miután végre normális… család lettünk. Ez pedig visszaütött – sóhajtok fel. – Mark személyében. Azt hiszem, ő az én sötét oldalam. Ezek eléggé elködösítették a sok jót, amiből tényleg túlnyomó rész több volt. Nem tudtam rá figyelni.

Rájöttem, hogy Jenkins nagyon jó valamiben. Meg sem kell szólalnia, a páciensből csak úgy folynak a szavak. Szerintem ennyire őszintén még sosem tudtam senkinek sem beszélni a dolgaimról.

– Igaziból ADHD-s vagyok, de ők erről nem tudtak, és teljesen tehetetlenek voltak. Mind otthon, mind pedig az iskolában – bukik ki belőlem. – A környék legjobb, legelitebb iskolája volt, kiváló tanárokkal, akik bár a tananyagot jól leadták, pedagógusnak és nevelőknek pocsékok voltak, egytől-egyig. Nem voltak képesek helyesen kapcsolódni a gyerekekhez.

Hirtelen leteszi a tollat és a szemüvegét is. Ujjaival erősen megszorítja az orrát, majd az arcát a kezei közé temeti.

Nyomott hangon nyög fel.

– Ezek az emberek börtönt érdemelnek, ne haragudj.

– Valamiért… mindig én voltam ott tudja? Mindig én voltam a gyerek, akin leverték az emberek a magánéleti gondjaikat.

– Erős traumákat okozva neked ezzel – néz fel rám.

Szemüveg nélkül sokkal kisebbnek tűnnek a szemei.

– De a szüleim megváltoztak. Velük most már nagyon jó a kapcsolatom. Bár… maguk között még mindig nem tették helyre a múltat, szerintem.

– És a testvére?

Megvonom a vállam.

– Jó kapcsolat volt köztünk mindig is, de folyton magunkra voltunk utalva. Egy idő után már jobban szerettük volna egymagunk megoldani a problémáinkat.

Habár jobban belegondolva, pont az elmúlt években lett volna a legnagyobb szükségünk arra, hogy éjszakánként kibeszéljük a problémáinkat.

Jenkins halványan elmosolyodik.

– Mi késztette a szüleidet változásra veled kapcsolatban?

– Pánikrohamot kaptam tizenöt évesen, amikor már nem bírtam az otthoni feszültségeket. Egyszerűen csak túltelítődtem.

Még szerencse, hogy nem sokkal később, két tanárt is elbocsátottak a sulimból, amikor kiderült, hogy miket tettek. Az egyik diák levideózta, az egyikőjüket, miközben felpofozott egy lányt a szertár előtt. Ez az esett rántott maga után mindent, és mindenkit.

Ez azért akkor megkönnyítette a helyzetemet. A pánikroham volt a pont, amikor végre minden elkezdett jól alakulni. Mark-ig.

Felvonja a szemöldökét.

– Azt hitték, hogy a fájdalmam csak hiszti – szólalok meg reszelős hangon, és ismét kinézek az ablakon. – Az emberek folyton ítélkeznek felettem. Miért nem lépsz ki onnan, ahol szenvedsz? Én csak annyit mondok, hogy tapasztald meg te is, és megkapod a választ. Az emberek nem tudnak rólam semmit… Az égvilágon semmit.

Olyan csend lesz, hogy hallom, ahogy a kis falióra halk kattogását, a kintről beszűrődő szél hangját, amely finoman táncoltatja a kopasz faágakat.

Aztán arra leszek figyelmes, hogy Jenkins ismét írni kezd.

Érdeklődve pillantok felé.

– Mit ír? – kérdezem.

Féloldalas mosolyra húzza a száját.

Igaziból, nagyon rég óta nem éreztem magam ennyire elevennek, mint ma. Bár amennyi pénzt kifizetek Phoenix legjobb terapeutájának, érezhetem is, igaz?

– Bri, szerintem komolyan zenélned kellene.

Meglepetten vonom fel a szemöldököm.

– Nem biztos, hogy szeretném.

– Félsz, ez tiszta számomra. Folyamatosan bizonytalansággal találtad szembe magad – bólint rá. – Nem mondom, hogy egyből lépj közönség elé, de kezdj el zenélni otthon, írj dalszövegeket, vagy verseket, amiket annyira szerettél. Okos, érzelmes lány vagy, és sokan tudnának azonosulni a problémáiddal.

Beletúrok a hajamba, amihez még mindig nem szoktam hozzá, hogy rövid.

– Egyértelmű, hogy a művészet az, ami egész életedben végigkísért, az egyedüli dolog, amibe kapaszkodhattál, várva arra, hogy elkapd. Mit is tanultál? – nevet fel. – Irodalmat, és nyelveket. Tök jó, de hol a többi? Aztán meg egy kisállat kereskedésben dolgoztál egy évig. Szereted az állatokat, fantasztikus, de Bri – dől előre az asztalán –, ez nem te vagy.

– Mrs. Jenkins. Nekem olyan blokkom van emiatt, hogy elképzelni sem tudja – vallom be.

– Van időnk feloldani, Bri – mutat rá. – Te rettentően félsz az emberektől, és attól, hogy mit mondanak, pedig valójában egy nagyon is öntörvényű lány vagy, aki könnyen tenni tudna erre. Találd meg azt a vadóc nőt, aki ott van benned.

Kezdek zavarba jönni tőle. Nem azért, mert kellemetlen, hanem mert, nem igazán szoktak így dicsérni. Eléggé… szokatlan.

– Festeni is szeretek – szólal meg ez a lány bennem.

Eléggé elveszettnek érzem magam, de talán csak bele kéne kapaszkodnom ebbe az érzésbe és hazajutnék.

Miután Jenkins kiadta a következő időpontot, megköszöntem a beszélgetést, majd pedig utamra indultam.

Ahogy kilépek az irodaházból, megállok a tölgy alatt és ahogy megérzem az apró hópelyheket az arcomon, felnézek. Beszívom a jellegzetes, téli illatot, és elmosolyodom, ahogy ezek a pelyhek eltelítik a fekete szövetkabátomat. Azt viszont sajnálom, hogy a sapkám alól alig látszódik ki a hajam, így azt nem látom, ahogy eltelíti a tél.

Ma szerencsém van!

Bár még mindig ott tátong az űr bennem, hogy magányos vagyok, és jó lenne barátokat szereznem, hazafelé megállok az egyik kirakat előtt, de nem azért, mert a ruhák megtetszenének, hanem mert megakad a szemem magamon.

Végignézek a tükörképemen.

Fekete kötöttsapkát, és szövetnadrágot hordok, szintén fekete bakanccsal… Az egyetlen szín rajtam, a sötétkék farmerem. Még a sálam és a kesztyűm is szürke...

Annyira fakó vagyok számomra, és annyira színtelen, hogy belesajdul a szívem. Közelebb lépek a kirakathoz, és szembenézek saját magammal.

Még mindig kissé beesettek a szemeim, de már sokkal kipihentebb az arcom.

Sokszor eszembe jut Mark, és az a lány is, aki akkor voltam, meg az is, aki előtte. De most ebben a pillanatban egy valamit látok.

A lányt, akivé válni akarok.

Fogom magam, belépek az üzletbe, és valahogy annyira elkap a hév, hogy még a fodrászomhoz is visszalibbennek egy megüresedett időpontban…

Brielle

Négy évvel később

– Szia Erica – intek a pult felé, amikor belépek a vintage ruhaboltba, ahova már negyedik éve járok folyamatosan.

Jól van, inkább bepördülök, mint egy búgócsiga.

Elég sokat besegítettem itt, és több munkát is elvállaltam, amikor két képzést is végigcsináltam az elmúlt években.

Egy képzőművészeti gyorstalpalót, és egy zeneszerzői kurzust.

Sajnos csak idén jutottam el arra a szintre, hogy eldöntsem, mit szeretnék tanulni, így az elmúlt évek inkább arról szóltak, hogy gondolkodtam. Na meg kezelésre jártam Mrs. Jenkins-hez. Hiába nem vagyok már folyamatos vendége, azért tartjuk a kapcsolatot, és amikor először rászántam magam, hogy fellépjek a kávéházban, az első sorban ült, és meghallgatta.

Mondanám, hogy fogalma sem volt arról, mennyit jelent ez nekem, de ez hazugság. Ő ezt nagyon jól tudta, ezért jött el hívatlanul, és kellett a végén bekönyörögnöm a biztonsági őrnél, mivel nem foglalt helyet…

Azóta mindig mindenért hálát mutatok, és igyekszem éreztetni másokkal, mennyire fontosak nekem. Ma már a zárkózottság jelentése és az Én, elképesztően különböző fogalom.

A hátsó részhez veszem az irányt, amikor Erica feltűnik a függöny mögött.

– Szia, kiscsillag – vigyorodik el. – Megint pénzt költünk?

– Csak körbenézek – mosolygok rá ártatlanul, de mindketten tudjuk, hogy mi lesz a vége.

Az a baj, hogy a vintage boltoknak megvan az a varázsa, hogy képes úgy magába szippantani, mint egy tornádó, aztán átkerülsz egy varázslatos világba, mint Dorothy, de onnan nem akarsz aztán visszajönni többet anélkül, hogy hajléktalanra ne vásárolnád magad.

Erica szőkésbarna haja a szokásához híven, most is göndör fürtökben omlik a vállaira, amit imádok. Miatta hagytam én is vad hullámaimat szabadon. Régen mindig vasaltam, mert minden ember a környezetemben elhitette velem, hogy sokkal jobban illik hozzám. Nyilván ők jobban tudták, mint én.

Erica nagyon készséges volt, mert felírta nekem a hajápolókat, amiket használ, aztán amikor a fodrászom is rábólintott, akkor bevetettem, és viszonylag hamar sikerült regenerálnom vele a „rugóimat”.

– Hogy vagy Erica? – kérdezem, amikor odalépek a letisztult, esztétikus stílusú ruhákhoz.

Most is egy indián mintás trapéz nadrág, és egy rojtos, a lila minden árnyalatában pompázó blúz van rajtam. A barna kalap, kissé kicsi, de teljesen jól tartja a minden felesleges információval megtömött fejem.

– Én jól vagyok, de a kérdés az, hogy te, hogy vagy drágám? Bevásároltál már a sulira?

Elhúzom a szám, mert általában szeretek mindent a végére hagyni.

Kihúzok egy hosszú fehér csipkeruhát a fogas mellől, aminek a derekán egy hatalmas bőr megkötős öv van.

Magam elé emelem a tükörnél, és megnézem magamon.

Tetszik, hogy a fehér jó hatással van a hosszú, sötét mahagóni tincseimre. Valahogy élénkíti, akár a zöld.

Jól van, kosárba…

– Még nem – vallom be. – De ígérem, hamarosan elmegyek.

Festészetet fogok tanulni itt Phoenixben, és elég sok hiányosságom van a felszerelést illetően. Szeretnék új vásznakat, akril festékeket, és friss ecseteket venni, mire megkezdődik a tanév.