Chloe Liese

A Bergman fivérek

CSAK MI

ketten

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

Impresszum

Minden nőnek, aki bátran küzdött,

és mindenkinek, aki szerette érte.

„Talán nem a barátságtalanság

a szerelem legmaróbb lényege?”

JANE AUSTIN, Büszkeség és Balítélet

ELSŐ FEJEZET

Willa

Bridgit Mendler: Hurricane

Mondták már nekem, hogy gond van a vérmérsékletemmel. Jobban szeretem, ha szenvedélyesnek neveznek. Nagy szó egy focistának, tudom, de ha az ember olyan sokat dolgozik könyvesboltban, ahogy én tettem sok nyáron át, elkerülhetetlen, hogy ne növekedjen a szókincse.

Szenvedélyes: „Jellemzően erős, ellentmondásos, heves érzések uralják.”

Jó vagy sem, ez vagyok én, Willa Rose Sutter, beismerem.

Talán kissé túl rövid a gyújtózsinórom? Kétségtelenül. És a reakcióim esetenként aránytalanul hevesek? Néha. Megtanulhattam volna, hogy imitt-amott fékezzem magamat, de én megtagadom, hogy lecsillapítsam a bennem dúló vihart. Mert a saját szenvedélyességemhez fűződő eltéphetetlen kötelék az a természetből eredő erő, amely mozgásban tart. Versengő típus vagyok. És ez határozottan előnyös személyes adottság. Profi sportoló szeretnék lenni, mi több, a legjobb a világon a saját területemen. Ahhoz, hogy a legjobb légy, eredendő adottságokra van szükséged, de ami még ennél is fontosabb, csillapíthatatlan éhségre. Jobban kell akarnod, mint ahogy bárki más teszi. A távoli álmok így tudnak valósággá válni.

Szóval, igen. Olykor kissé harcias vagyok. Keményen küzdő, kötekedő, és szeretek nyerni. Nem nyugszom bele. Nem adom fel. Semmi nem állhat az utamba.

És éppen ez az, amiért komolyan össze kell kapnom magamat, mert valami éppen most akar az utamba állni. Hogy mennyire leszek képességeim teljében a legnagyobb ellenfelünkkel megvívandó, jövő heti mérkőzésünkön, az csak egy hajszálon függ, az Üzleti matematika kurzusomnak és a szörnyeteg tanáromnak köszönhetően.

Elkések az óráról, próbálok nem bicegni amiatt, hogy a brutális edzés után mennyire sajognak az izmaim. Ahogy lerohanok a hatalmas előadóterem lépcsőin, minden erőmre szükségem van, hogy ne nyifogjak – jaj-jaj-jaj – minden egyes lépésnél.

A terem tele van, csak pár üres hely árválkodik pont az első sorban.

Felsóhajtok. Szuper. Nem elég, hogy kések, de ezt még nyilvánvalóvá is teszem azzal, hogy legelöl ülök le, a középpontban. Amilyen csendben csak képes vagyok rá a fájdalomcsillapító és forró fürdő után sóvárgó izmaimmal, becsusszanok egy üres helyre, és előhalászom a jegyzetfüzetemet.

MacCormack professzor továbbra is egyenleteket firkál a táblára. Talán nem veszi észre, hogy késtem.

– Miss Sutter. – A pasas ledobja a krétát, megfordul és leporolja a kezét. – Kedves öntől, hogy csatlakozik hozzánk.

Basszus!

– Elnézést, professzor úr.

– Zárkózzon fel Ryderrel. – Tökéletesen figyelmen kívül hagyva a bocsánatkérésemet, MacCormack visszafordul a táblához, és a válla felett mutat a hüvelykujjával a jobb oldalam felé. – Neki megvannak a jegyzeteim.

Leesik az állam. Már három alkalommal kértem el Mac jegyzeteit ebben a szemeszterben, amikor mérkőzésre utaztam, és kihagytam az órát. De a prof csak vállat vont, és azt mondta, „meg kellene oldanom a problémáimat, és eldönteni, mi az igazán fontos számomra”. Ez a Ryder meg csak úgy megkapja a jegyzeteket?

Attól a bizonyos temperamentumtól kivörösödik az arcom. A fülem hegye átforrósodik, és ha lángok tudnának kicsapni a fejemből, akkor az most megtörténne.

Végül odafordulok, ahova Mac mutatott, beteges kíváncsisággal a fickó iránt, akit a professzor örömmel lát el jegyzetekkel, miközben én teljesen magamra hagyva, mindennemű segítség nélkül próbálok felzárkózni. Pedig tényleg szükségem van segítségre. Alig tudok egy elégséges osztályzatot szerezni, ami nemsokára karó lesz, ha csak a mindenható nem könyörül meg alázatos leányán, Willa Rose Sutter nevezetűn, és biztosítja be a közelgő félév végi jegyeimet.

A düh az egész testemet igénybe vevő érzés nálam. A lélegzetem felgyorsul tőle. Nyaktól fölfelé forró tűzhányóvá alakulok. A szívem viharosan dobog, a pulzusom sebesen kalapál, mint valami dobszóló. Szinte belekékülök.

Ezzel az egész testemet átjáró haraggal fordulok a kis kedvenc felé. Ryder, a Jegyzetek Birtoklója.

Baseballsapka van rajta, mélyen a fejébe húzva a borzas sötétszőke haján. Bozontos szakáll, ami nem túl hosszú, de annyira mégis, hogy eltakarja az arcát, és ne lássam igazán, hogy is néz ki, nem mintha túlzottan érdekelne. A tekintetét a jegyzeteire szegezi, azokat pásztázza balról jobbra, úgyhogy a szemét sem látom. Hosszú orra van, bosszantóan tökéletes, amivel épp szórakozottan szusszant, mintha egyáltalán nem érdekelné, hogy épp őt nézem, és hogy meg kell velem osztania a jegyzeteit. Azokat a jegyzeteket, amelyek segítségével elkerülhettem volna, hogy kudarcot valljak a legutóbbi két röpdoga és az első írásbeli felmérő alkalmakor.

A tekintetem visszaröppen MacCormackre, aki van annyira pofátlan, hogy rám vigyorogjon a válla felett. Lehunyom a szemem, és nyugalmat erőltetek magamra. Vagy ezt teszem, vagy felöklelem a tanáromat egy dührohammal.

Tartsd a szemed a célon, Willa.

El kell végeznem ezt a kurzust ahhoz, hogy játszhassak. És játszanom kell minden mérkőzésen, azért is, hogy a lehető legjobban elősegítsem a csapatom esélyeit a győzelemre, meg azért is, mert Murphy törvénye szerint a játékosfigyelő fejvadászok mindig azon a mérkőzésen vannak jelen, amit kihagysz. Nos, valójában Murphy azt mondja, hogy ami elromolhat a lehető legrosszabbkor, az el is romlik, és elmulasztani egy fejvadászt, ez az én változatom erre.

Az a helyzet, hogy szükségem van azokra az átkozott jegyzetekre, és hogy megszerezzem őket, le kell nyelnem a büszkeségemet, és nyíltan kérvényt kell intéznem ehhez a tahóhoz, aki szemmel láthatóan fütyül rám. Megköszörülöm a torkomat. Hangosan. Ryder megint szusszant, lapoz egyet, a tekintete a táblára ugrik, aztán megint lefelé. Idefordul? Észrevesz? Megszólít? Hé, miben segíthetek?

Naná, hogy nem.

MacCormack tovább locsog és ír, a jegyzetei egyszerre láthatók a táblán és a kijelzőn, ahol a szavai szöveg formájában is kibontakoznak nagy, jól olvasható betűtípussal. A következő oldal már felugrik, még mielőtt teljesen leírhattam volna az előzőt, és minden pillanatban csak nő a dühöm. Mintha Mac kifejezetten akarná, hogy megbukjak.

Újra mély levegőt veszek, és odasúgok Rydernek.

– Bocsánat!

Ryder pislog. A szemöldöke összeszalad. Halványan felcsillan bennem a remény, hogy meghallott, és felém fordul, de ehelyett újra lapoz egyet, és megint jegyzetelni kezd.

Percekig ülök döbbenten, mielőtt lassan újra a tábla felé fordulnék, a haragtól reszkető végtagokkal. Az ujjaim szorosan megmarkolják a tollamat. A kezem olyan erővel csapja fel a jegyzetfüzetemet, hogy szinte letépem a tetejét. Visítani tudnék a frusztrációtól, de tény, hogy csupán az „itt és most” felett tudok jelenleg kontrollt gyakorolni. Úgyhogy beleharapok a nyelvembe, és őrült sebességgel írni kezdek.

Húsz perc múlva MacCormack ledobja a krétát, azután az osztály felé fordul. A harag ködében alig hallom, amint felteszi a kérdéseit. A hallgatók emelgetik a kezüket és válaszolnak, mivel követni tudták az előadást, és mert a többségnek valószínűleg nincs két teljesen különböző élete, ami széttépi. Sportoló és hallgató, egy nőszemély és emellett valakinek a lánya.

Mert nekik biztos van széles mozgásterük, ami nekem nincs. Nekem muszáj kiválónak lennem, de az az igazság, hogy ez a nyomás éppen ellenkezőleg hat: kudarcba kerget. Nos, a focit kivéve. Az életem árán sem vallanék ott kudarcot. De minden más egyre szarabb. Szórakozott barát vagyok, jelen nem lévő leánygyermek, nem elég lelkes főiskolai hallgató. De ha legalább ez a professzor békén hagyna, lenne némi esélyem kihúzni egyet a kudarcaim listájáról.

MacCormack alighanem érzi, hogy a tekintetem lukakat éget a húsába, mert miután zsebre vágta az utolsó feleletet is, megint rám néz és vigyorog.

– MacCormack professzor – szűröm a szót az összeszorított fogaim közül.

– Igen, Miss Sutter?

– Ez valami tréfa?

– Sajnálom, de nem, nem ez a helyes képlete a kamatos kamat kiszámolásának.

Megint visszafordul a hallgatósághoz, és megajándékozza őket egy mosollyal, amit én is láthatok.

– Vége az órának!

Csak ülök hülyén, hogy a professzorom megint lepattintott. A hab a tortán, hogy mikor Ryder feláll a helyéről, egyszerűen a viseltes bőrtatyójába söpri az értékes jegyzeteit, becsatolja a táskát, majd átveti a vállán, aztán felnéz, és a tekintetünk végre találkozik. A szeme kikerekedik, és egy gyors pillantással végigmér.

Ryder szeme sötétzöld, és legyen átkozott, de ez a kedvenc színem, pontosan olyan, mint egy friss, ropogós focipályáé. Csak annyi időm van, hogy ennyit észrevegyek, mert a haragom visszatart attól, hogy bármilyen más vonását kiértékelhessem. Amikor a pillantása az edzőcipőmről és laza futógatyámról visszatér, megint találkozik a tekintetünk, és a szeme összeszűkül: pontosan érzékeli, milyen ijesztő kifejezés ül az arcomon. Majd megfulladok a dühtől, úgyhogy biztos vagyok benne, hogy gyilkos ábrázatom van.

Most végre tudomásul veszi a létezésemet, miután eddig fütyült rám?

Hátrahúzza a vállát, teljes hosszában kiegyenesedik, és csak annyit gondolhatok: Bakker, nem egyszerűen seggfej. Hanem egy nagydarab seggfej.

Kipattanok a helyemről, és besöpröm a jegyzetfüzetemet a padról. A tollamat beledöföm a nagy, kusza hajgombócba, ami a fejem tetején látható, és halálos pillantást vetek Ryderre. Rám bámul, amikor egy lépést teszek felé, és belenézek az émelyítően tökéletes zöld szemébe.

Hosszú, heves szempárbajt vívunk. Ryder tekintete összeszűkül. Az enyém is. És elkezd nedvesedni, pislogásért rimánkodik. De megtagadom tőle.

Ryder szája sarka lassan felkunkorodik. Vigyorog rajtam, a seggfej.

A tekintetem hirtelen lejjebb téved, a szájára, amit elrejt az a burjánzó arcszőrzet. És pislogok.

A francba. Gyűlölök veszíteni. Gyűlölök.

Éppen szólásra nyitnám a számat, hogy megkérdezzem, mi olyan átkozottul mulatságos, amikor hátralép és simán sarkon fordul, azután felugrándozik a tanterem lépcsőin. Én meg csak állok, remegve a dühtől, teljesen kiakadva erre a bunkóra meg a furcsa, elutasító viselkedésére, egészen addig, amíg a terem gyakorlatilag már teljesen kiürült.

– Fel a fejjel, Miss Sutter – mondja MacCormack, és lekapcsolja a villanyokat, szürke árnyakkal borítva be a tantermet, meg a sápadt reggeli napfény sugaraival, amelyek beszivárognak az ablakon.

– Nem igazán tudom, minek örüljek, professzor, amikor el fogom bukni az óráját, amit nem engedhetek meg magamnak.

Egy pillanatra eltűnik az arcáról a távolságtartó maszk, de visszatér, még mielőtt bizonyosra vehetném, hogy eltűnt.

– Majd kitalálja, mit tegyen. Legyen szép napja!

Mikor az ajtó becsukódik, és egyedül maradok, újra lehuppanok a helyemre, és hallgatom, ahogy a kudarc suttogása visszhangzik az üres teremben.

– Tényleg csak úgy kiment?

Rooney – a csapat- és lakótársam – hitetlenkedve bámul rám.

– Jaja.

Többet is mondanék, de túl dühös és kimerült vagyok. Technikai gyakorlatokat végzünk, és miközben életem legjobb formájában vagyok, a lépcsőzés mindig kifog rajtam.

– Húha. Micsoda pöcs!

Rooney viszont egyáltalán nem fáradt. Már rájöttem, hogy ő egy mutáns, mert még soha nem hallottam, hogy ez a nő kifogyna a szuflából, és nem azért, mert nem dolgozik keményen. Az edzőnk ugyanis klinikailag igazoltan szadista.

Rooney olyan, mint egy életnagyságú Barbie baba. Klasszikus dél-kaliforniai lány – futásra termett lábak, ragyogó bőr, halvány szeplők, egy köteg platinaszőke haj, amelyet mindig hosszú, sima lófarokban visel. Megáll, vizet iszik, és pontosan úgy fest a lemenő nap fényében, mint egy modell a strandon. Én viszont úgy nézek ki, mint Dolores Umbridge a Harry Potterből, miután elkapták a kentaurok. A drótszerű hajam minden irányba vadul kilóg a lófarokból, az arcom sötét rózsaszín az erőfeszítéstől, és a focista lábszárizmaim remegnek az erőfeszítéstől. Rooney és én nem is különbözhetnénk jobban, nemcsak külsőre, de a személyiségünkben is, és talán éppen ezért vagyunk annyira jó barátok.

– Nem kérdés, tényleg pöcs – felelek. – De ő az a pöcs, akire szükségem van, mert nála vannak a legutóbbi órák jegyzetei, meg azok is nála lesznek, amiket még el fogok mulasztani, amikor meccsre utazom.

Éppen a pálya következő része felé kocogunk, hogy az egyérintéses gyakorlatainkat ismételgessük. Először én futok hátrafelé, és Rooney a levegőbe rúgja a labdát, mielőtt felém lőné. Visszafejelem, ő megint rám röpíti, megint visszafejelem. Addig fogjuk ezt csinálni, amíg pozíciót nem cserélünk, és akkor ő jön.

Rooney passzolja a lasztit, és én a lábához fejelem.

– És mit fogsz csinálni, ha az a fickó nem adja oda a jegyzeteit?

– Fogalmam sincs, mit csináljak. Épp ez a problémám. Nincs megoldásom egy olyan fickóhoz, aki jól láthatóan egyszerűen fütyül rám. Tudom, hogy néha kicsit undok tudok lenni, de tök udvarias voltam vele. Miközben ő meg… durva volt. Nem is igazán értem, miért. És tényleg kellenek azok a jegyzetek.

Miután pozíciót cserélünk, felszedem a labdát a lábfejemmel, a levegőbe rúgom, aztán egyenesen Rooney homlokára.

– Őszintén – mondja Rooney, miután visszafejeli a labdát –, szerintem itt a te tanároddal van a gond. A mi hallgatói szerződésünk értelmében ő köteles úgy igazítani az órarendet, hogy az alkalmazkodjon a sportolói időbeosztásodhoz, márpedig a viselkedése kifejezetten ellenséges a te helyzeteddel és törekvéseiddel szemben. A helyedben én kinyomtatnám a megállapodásunkat, megjelennék a fogadóóráján, és emlékeztetném azt a bunkót, hogy törvény és etika szerint is köteles támogatni a tanulásodat, hiszen több nyilvánosságot és pénzt szerzel a főiskolájának, mint amennyit az ő nyomorúságos akadémiai papírjai valaha is képesek lesznek begyűjteni.

Hát igen. Rooney Barbie babának látszik, de észt is tartogat a két füle között. Egy napon kiváló ügyvéd lesz belőle.

– Lehet. De ez egy keményfejű fickó, Roo. Azt hiszem, még inkább pokollá tenné az életemet, ha ilyesmivel próbálkoznék.

Rooney összevonja a szemöldökét, miután megint visszafejeli a lasztit.

– Oké, akkor mutasd meg neki a szerződést, de legyél nyájas. A kedvességeddel öld meg. Tégy meg mindent, ami ahhoz kell, hogy játszhass a jövő héten. Szükség van rád, Willa, és őszintén, azt hiszem, hogy ha nem játszol, akkor belülről fogsz porrá égni.

Ahogy befejeztük a gyakorlatozást, a labda a lábamhoz esik, és én lebámulok az ismerős holmira. Olyan látvány ez, amivel már ezerszer találkoztam – a fekete-fehér bőrlaszti az élénkzöld füvön, kétoldalt a két stoplis csukámmal. A foci az egyetlen biztos dolog az életemben, miközben minden más kiszámíthatatlan. Ebben a sportban élek és lélegzem, nemcsak azért, mert én akarok lenni a legjobb, hanem azért is, mert ez az egyetlen, ami időnként képes működésben tartani.

Rooney-nak igaza van. Nem mulaszthatok, nem lehet, hogy ne játszhassak a mérkőzéseken. Fel kell szívnom magamat, és el kell végeznem valahogy ezt a kurzust, kerül, amibe kerül.

– Na gyere – mondja Rooney, és átkarolja a vállamat. – Ma este rajtam a sor, hogy főzzek.

Úgy teszek, mintha öklendeznék, mire belém bokszol, amitől oldalra tántorodok.

– Remek. Amúgy is szükségem van egy rendes méregtelenítésre.

MÁSODIK FEJEZET

Willa

Brynn Elliott: Might Not Like Me

Az egész kampuszon ismert a forrófejűségem. Akadt már néhány összetűzésem a futballpályán, de volt egy alkalom még újonc évemben, amikor valami hülye tyúk nekiment Rooney-nak a kávézóban, és azzal gyanúsította, hogy ellopta a fiúját. Én már felmásztam az asztalra, hogy leüssem azt a hazudozót, aztán végképp kinyírjam egy jó kis profi birkózóra valló könyökfogással, amikor Rooney hálistennek elkapta a galléromat és visszatartott, még mielőtt kirúgathattam volna magamat a suliból. Ettől függetlenül, az incidens olyan respektust szerzett nekem a főiskolán, amitől nem is próbáltam megkímélni a népeket. Így ugyanis szinte mindenki vagy fél tőlem, vagy legalábbis megtartja a tisztes távolságot. És ez nekem tökéletesen megfelel.

De az az igazság, hogy akármilyen gyorsan kelek azoknak az embereknek a védelmére, akiket szeretek, akármennyire kész vagyok belemászni valakibe a csatamezőn, hogy birtokoljak minden hasznos pillanatot, a szóbeli konfliktusokat egyáltalán nem szeretem. Azt hiszem, egyszerűen allergiás vagyok a szóbeli egyet nem értésekre és a kellemetlen beszélgetésekre. Ahányszor ilyen adódna, én sürgősen odébb megyek eggyel.

Ezért van az, hogy haragos, viszkető pontok jelennek meg a nyakamon és a mellkasomon, miközben épp MacCormack professzor asztala előtt ülök, és nézem, ahogy olvassa a sportolói-hallgatói szerződésemet.

– Hm. – A professzor behajtja az utolsó oldalt is, megfordítja a dokumentumot az asztalán, és visszatolja elém. – Figyeljen, Sutter. Hiszi vagy sem, de én kedvelem és tisztelem magát.

A szemöldököm felugrik.

– Akkor igencsak a bolondját járatja velem.

Mac mosolya visszatér. Rá kell ülnöm a kezemre, nehogy le akarjam pofozni róla.

– Ezt az órát én nem csak magának tartom. Maga döntött úgy, hogy sportoló és hallgató lesz, és ezzel együtt jár az a felelősség is, hogy megfelelően osztja be az idejét. Maga nem mondta el nekem a kurzus előtt, hogy mikor fog hiányozni, és hogy szüksége lesz a jegyzetekre. Nem kommunikált egészen addig a napig, amíg először el nem mulasztotta az órát, a következőt meg csak utána jelezte. Ez azt mutatja számomra, hogy ez az óra nem élvez magánál elsőbbséget, pedig, őszintén szólva, én azt hiszem, hogy úgy kellene lennie. Ez a kurzus alapvető, ha a későbbiekben bármilyen üzleti menedzselést szeretne gyakorolni.

Fészkelődöm a helyemen. Tudtam, hogy el fogok mulasztani órákat a meccsek miatt, de előre elkérni magamat tőle, az ijesztő lett volna. Kettesben kellett volna találkozni, és úgy megkérni, hogy vegye figyelembe a szempontjaimat. De ez… nos, ezt feszélyezőnek éreztem, és mint említettem, nemigen bírom a konfliktusokat.

– Ennek következtében – folytatja Mac – azt hiszem, hogy maga talán azon sportolók egyike, akik azt gondolják, hogy nincs szükségük tanulásra, és ki-be ugrándoznak az órákon, így próbálják követni a tananyagot. De ez az én óráimon nem megy.

Kinyitom a számat, hogy megmondjam, ez nem igazságos, és hogy én igenis szeretem tanulni azt, amit az üzleti irányításhoz tudnom kell. Hogy igazán szeretnék jól teljesíteni az óráján, meg a többi fontosabb órámon, mert nagyon jól tudom, hogy nem lehetek élsportoló egy életen át. Amikor abbahagyom, remélhetőleg emberbaráti tevékenységet végezhetek majd a tudásomra alapozva, és szeretném bebiztosítani, hogy én magam irányíthassak és átkozottul jó munkát végezhessek. Mindezeket el kéne neki mondanom, de egy szó sem jön ki a számon. Az állkapcsom szorosra zárul, a gyomrom görcsbe rándul.

MacCormack előredől, az asztalára könyököl. Idétlen fekete keretes szemüvege van a sejtelmes óceánkék szeme körül. A majdnem-fekete haja stílusosan kócos, a képe mindig borostás, mintha pont aznap reggel borotválkozott volna, és ha nem ez a szabotáló hatalmas baromarc lenne, aki legalább tíz évvel idősebb nálam, akkor talán azt gondolnám, milyen cuki. De jelenleg mindössze arra tudok gondolni, hogy ő az a fickó, aki tönkre fogja tenni a focikarrieremet.

– Zaklatottnak látszik – mondja nekem nyugodtan.

Szaggatottan mély levegőt veszek, forró könnyek szúrják a szememet. Nem sírhatsz, Sutter. Soha ne mutasd meg az ellenségnek a gyönge pontodat.

– Sajnálom – préselem ki a torkomat szorító csomó mögül. – Én nem tudok… nem beszélek jól, amikor…