Stefan Ahnhem

A VEREM

Copyright © Stefan Ahnhem, 2021

A mű eredeti címe: Den sista spiken

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Erdődy Andrea

ISBN 978-963-614-019-9 (papír)

ISBN 978-963-614-020-5 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Sarudi Ágnes

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Váraljai Nóra

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Theodor Risk emlékére

1996. március 25. – 2012. július 31.

Előszó

2012. augusztus 3.

Erica Andersson sosem rajongott különösebben a vízért. Persze a zuhanyozás vagy az, hogy eltöltsön egy órácskát a fürdőkádban egy jó könyvvel, nem jelentett számára gondot. Épp ellenkezőleg. A szabadban fürödni azonban sosem szeretett; pancsolni, úszni, vagy mi a fenét csinálnak az emberek a vízben, amikor nem azért mennek bele, mert melegük van, vagy mert le akarják mosni magukról a koszt.

Nem mintha egyáltalán nem tudott volna úszni, de dicsekvésre aztán nem volt oka. Elvégre kétszáz métert csak el kellene tudni vergődni anélkül, hogy valaki túl sok vizet nyelne, ő pedig ilyen teljesítményre távolról sem volt képes. Még kevésbé, ha nyílt vízről volt szó, amely hideg, folyton hullámzik, és tele van undorító halakkal és medúzákkal.

Mégis hagyta magát rávenni, hogy bepréselje terebélyes testét egy apró kajakba, amely olyan keskeny és ingatag volt, hogy valóságos csodának tartotta, hogy nem borult fel azonnal. Szó szerint a vízben ült. Abban a hideg és sötét vízben, amelynek szilaj hullámai mintha minden lehetséges irányból őt akarták volna elérni.

Ha hinni lehetett Mikkelnek, az ember szinte sosem ázik el kajakozás közben. A férfi teljes komolysággal nézett a szemébe, amikor azt állította, hogy legfeljebb az alkarja lesz nedves egy kicsit.

Persze ebből egy szó sem volt igaz, és ez annyira jellemző volt Mikkelre, főleg olyankor, ha a fejébe vett valamit, amit zseniális ötletnek tartott.

Az elmúlt egy hónapban mást sem csinált, mint egyfolytában arról győzködte Ericát, milyen szuper lesz kievezni Koppenhága csatornáiba, onnan nézni a napfelkeltét és eggyé válni a vízzel.

Eggyé válni a vízzel. Jesszus!

De mit meg nem tesz az ember, ha szerelmes? Ráadásul nála nem álltak sorban a vállalkozó kedvű férfiak, és őszintén szólva Mikkel klasszisokkal jobb volt nála. Nemcsak jól nézett ki, de szép karriert is épített programozóként, és annyit keresett, amennyiről a legtöbben csak álmodozhatnak.

Az egyetlen probléma az volt, hogy dán, ezért Ericának el kellett költöznie miatta Helsingborgból. De valójában ez nem is jelentett olyan nagy gondot. Legalábbis távolról sem akkorát, mint az, hogy megfelelő szögben tartsa a kajakot.

Úgy érezte, a legkisebb hullám is képes lenne felborítani, és a törzsizmai máris megfájdultak. A karjáról és a válláról már nem is beszélve. Nem hitte, hogy meg tudják valósítani Mikkel merész útitervét, mielőtt még a vízbe esnének.

– Nem látod, milyen gyönyörű? – kiáltott fel a férfi, aki előtte evezett.

Erica bólintott. Valóban gyönyörű volt. Koppenhága most egész más arcát mutatta. Mégis nehezére esett élvezni a látványt. Különösen, mióta elhagyták a Wilder csatornát, és kiértek a kikötőbe, ahol egész más volt a forgalom, és azzal együtt a hullámzás is.

Erica fel nem foghatta, miért erőltette rá a férfi ezt a nyílt vízi túrát. De érthető, hogy mindent meg akart mutatni neki most, hogy végre sikerült kicsalogatnia. Vagy lehet, hogy valami egész másról volt szó?

Ezt a gondolatot szerette volna kiverni a fejéből, de képtelen volt rá. Már önálló életre kelt, és egyre jobban elhatalmasodott rajta.

Mikkel az utóbbi időben mindenen felhúzta magát, és lassan egy hónapja le sem feküdtek egymással. Erica ezt kezdetben csupán átmeneti krízisnek tekintette, ami majd elmúlik. De épp ellenkezőleg: csak egyre rosszabb lett. A nyaralás kellős közepén jártak, és az igazat megvallva sosem voltak még olyan rossz viszonyban, mint most.

Lehet, hogy Mikkel megunta? Erről van szó? Ezért kényszerítette erre a tortúrára? Hogy olyan rosszul érezze magát, hogy ő szakítson, és ne a férfinak kelljen? Micsoda gyáva alak!

Bár túl szép volt ahhoz, hogy igaz legyen. Erica már kezdettől fogva így érezte. Furának tartotta, hogy Mikkel épp őt választotta.

Nem volt könnyű eset, és ezzel maga is tisztában volt. Főleg, ha a fejébe vett valamit. Ezeket nem bírta elengedni, csak amikor már túl késő volt. Mint amikor biztos volt benne, hogy a férfinak van valakije, és az első adandó alkalommal végigkutatta Mikkel számítógépét és mobilját, de egyiken sem talált semmi gyanúsat.

Ha ezután feladta volna, még nem is lett volna semmi baj. De nem adta fel. Ragyogó ötletnek tartotta, hogy két nap múlva este, mint valami ócska kémfilmben, követni kezdje a férfit, hogy megtudja, tényleg a barátjával van-e. És persze hogy lebukott! Mikkel pedig irtóra feldühödött, egyenesen őrjöngött. Pont úgy, mint amikor Erica a kelleténél többet kérdezősködött az előző barátnője felől, aki autóbaleset áldozata lett.

– És ott az új operaház! – mutatott a férfi az evezőjével a pompás épület felé.

– Nagyon szép! – kiáltott vissza a nő. – De nem fordulhatnánk most már vissza?

– Nem, hát nem látod, milyen csendes, nyugodt a vízfelszín?

– Dehogynem, de talán mára ennyi elég is lesz. Kezd fáradni a karom.

– Akkor nem árt edzened egy kicsit.

– De, Mikkel, nem érted, hogy nem érzem magam biztonságban? Nem fogod fel? Félek, és nem akarok most többet! Csak szeretnék végre partot érni!

– Erica, esküszöm neked, nincs mitől félned!

És a férfi felvillantotta azt a mosolyt, amitől a nő mindig elolvadt, és aminek hatására bármibe belement. Most is ez történt, így hát Erica sóhajtott, és továbbevezett az opera mellett, ki a kikötőbe.

Mikkel pontosan ugyanígy mosolygott rá akkor is, amikor először odament hozzá, és megkérdezte tőle, meghívhatja-e egy italra. Koppenhágában történt, Erica épp néhány barátjával bulizott, és rögtön úgy beleszeretett a férfiba, hogy két hét múlva felmondott a munkahelyén, hogy a dán fővárosba költözzön.

Az anyja ugyan folyton mondogatta, hogy kicsit gyors ez a tempó, és figyelmeztette, hogy alig ismeri a szóban forgó férfit, ő azonban meg sem hallotta. Legalábbis akkor még nem.

– Csak a kis hableány szobráig evezzünk el, azután visszafordulunk! – kiáltotta oda neki a férfi újabb néhány száz méter megtétele után. – Rendben?

– Hát, nem tudom, hogy képes vagyok-e még evezni. Most komolyan, Mikkel. Állandóan fel akar borulni velem a kajak és…

– Dehogy borul fel! Csak lazíts, és folytasd az evezést csendben, nyugodtan!

Vajon miért nem szakít vele a férfi, és miért nem kéri meg, hogy költözzön el tőle, ha ezt akarja? Jó, nyilván le lenne törve, és haragudna is rá. Kiabálna Mikkellel, és elmondaná mindennek. Talán még hozzá is vágna ezt-azt. De végül úgyis elfogadná a helyzetet, és hazaköltözne Helsingborgba. Persze biztos felhívná még néhányszor a férfit, mielőtt végleg feladná. De nagyobb baj nem történne, ha csak arról van szó, hogy Mikkel meg akar szabadulni tőle.

Nincs hozzá bátorsága. Csakis ez lehet a magyarázat. Tény, hogy Ericának is megvolt a maga vérmérséklete, ezt ő sem tagadhatta. Ám mindez semmi volt Mikkeléhez képest.

Olykor valóban félt tőle. Például amikor Mikkel egy lyukat ütött a falba ököllel, mindössze néhány centiméterre Erica feje fölött, mert ő megfenyegette, hogy feljelenti nemi erőszakért, ha nem hagyja aludni.

De ez már régen történt. Mikkel most már le sem akart feküdni vele.

Pár perccel később esett le neki a tantusz, hogy miről is szól ez az egész, akkor, amikor meglátta a kompot, amely néhány kilométerrel előttük a kikötő felé tartott. Ekkor jött rá, mi a férfi terve.

És ekkor tört rá a pánik.

– Odanézz! – ordította a férfi, miközben Erica próbált valami menekülőutat találni, kijutni ebből a rémálomból. El ettől a férfitól, vissza Svédországba. – A fehér szobrok! – mutatott Mikkel a rakpart mentén álló hófehér szobrokra.

Biztosan észrevette, hogy Erica átlát rajta, és most mindent megtesz, hogy összezavarja. Igaz, a szobrok valóban szépek voltak, ahogy a víztükröt nézték, dacolva az időjárás viszontagságaival. Ő azonban alig bírt rájuk pillantani. Egyre csak a kompon járt az esze.

Valószínűleg nem megy végig a csatornán, hanem kiköt a Langeliniénél. Az általa keltett hullámok azonban továbbgyűrűznek majd a kikötő felé, és bár még nem látta őket, biztos volt benne, hogy máris felé tartanak.

Tudta, hogy fel fog borulni, minden porcikájában érezte, és azt is, hogy ha felborul, semmi esélye. És Mikkelnek is tudnia kellett ezt. Miféle pszichopatával állt össze? Vajon minden nőjétől így szabadult meg, miután rájuk unt? Eltüntette őket valami tisztázatlan balesetben?

Hát ezért kellett majdnem a tengerig evezniük, ahol egyetlen szemtanú sincs. Hogy úgy nézzen ki, mintha csak simán a vízbe fulladt volna. Egy újabb óvatlan, úszni is alig tudó idióta, aki tovább rontja a statisztikákat.

– Segítség! – kiáltotta, és nekiállt a part felé lapátolni. – Segítség!

– Erica, te meg mit művelsz?

A nő – egyre csak evezve – hátranézett a válla fölött, és már látta is a hullámot, vagyis hullámokat. Hármat, úgy tízméteres távolságra egymástól. Innen, a távolból nem tűntek ugyan veszélyesnek, ám ijesztő sebességgel közeledtek.

– Erica!

A nő úgy csapkodott az evezővel, ahogy csak bírt, ám a kajak nem engedelmeskedett neki. Ahelyett, hogy előrehaladt volna, csak jobbra vagy balra volt hajlandó menni. A francba, a francba, a francba! Miért is nem hallgatott az anyjára? Miért nem akarta észrevenni azt a sok árulkodó jelet? Hogy lehetett ennyire naiv?

Hát most tessék!

Pontosan erre számított.

Már érezte is, mekkora az első hullám, ahogy a kajak hátsó része és vele együtt ő maga is a víz alá merült, majd egy pillanat múlva ismét felbukkant. A francba! – ez volt az utolsó gondolata, mielőtt megfordult vele a világ.

Szorosan behunyta a szemét. Mintha nem érhetné baj mindaddig, amíg nem lát semmit. De akármennyire szorosan hunyta is be, tudta, hogy már a víz alatt van, a sötét, hideg víz alatt, egyszer fent, egyszer lent, a kajakból kilógva. Ugyan hallott már arról, hogyan kell felszínre kerülni egy eszkimó fordulóval, de elég volt egyszer megpróbálnia, hogy belássa, ez képtelenség. És még a térde is beszorult.

Tehát így végződik. Fel és alá lebegve a vízben. Fura módon nyugalmat érzett. Mintha a pánik minden korábbi jele elszállt volna. Talán mert feladta a reményt, és valahogy elfogadta a végzetét.

Fogalma sem volt róla, mennyi időt töltött a víz alatt, de csak másodpercek lehettek, mivel még nem érzett légszomjat. De talán így van ez, mielőtt mindennek vége. A másodpercek lassabban telnek, az idő mintha kitágulna.

És életében először kinyitotta a szemét a víz alatt. Most már nem volt veszítenivalója. Egy perc múlva úgyis meghal, hát miért ne tenné nyitott szemmel?

Egyáltalán nem fájt annyira, mint hitte. Jóformán alig érzett valamit. És nem is volt olyan sötét. Sőt, egész világos volt. Világoszöld. És elmosódott.

A légszomj és vele együtt a pánik akkor jelentkezett újra, amikor hátrahajtotta a fejét, hogy lefelé nézzen, és pár méterrel maga alatt meglátott egy autót.

A jármű hátsó része egy jókora betontömbnek dőlt, míg az eleje szabadon ingott, úgy fél méterrel a tenger feneke fölött. Az ablakokat lehúzták, a hátsó ülésen pedig egy meztelen nő lebegett, hosszú, sötét hajú, olyan, akár a reklámfilmekben, leszámítva, hogy tátva volt a szája, és a szeme a semmibe meredt.

Ekkor a nap bizonyára előbukkanhatott odakint egy felhő mögül, mert a kép kiélesedett, és Erica látta, hogy a volánnál egy férfi ül szmokingban, fejével a kormánykeréknek dőlve.

Ennél sokkal többet nem látott, mielőtt ismét kibukkant a felszínre. Csupán a férfi tarkóját, amelynek nagy részén egy véres, vörös péppel teli kráter tátongott.

I. RÉSZ

2012. augusztus 3–5.

Sokan vagyunk, akik abban reménykedünk, hogy a jó végül győzedelmeskedik. Akik másra sem vágyunk, mint hogy bebizonyosodjék, együtt vagyunk a legerősebbek. Bőrszínünk, kultúránk és vallásunk különbségei ellenére összetartozunk, és együtt képesek vagyunk leszámolni az élet nagy igazságtalanságaival, kivédjük például a klímaváltozást, sőt, a jövőben akár odáig is elmerészkedhetünk, hogy békét teremtsünk a földön.

De sajnos ez csupán utópia. Az általunk ismert világ nem a hepienddel végződő álomra épül. Szép gondolat, hogy a kezünket nyújtjuk, és megsegítjük a gyengéket. Elméletben.

A valóságot azonban egész más erők mozgatják. Amint valami értékes dolog birtokába jutunk, valaki el akarja majd venni tőlünk. Ha valami egészséges, valami rögtön meg akarja betegíteni. Ugyanez a folyamat zajlik le mindenütt, a testünk sejtjei közti harctól kezdve a gravitációs összeomlásig, amelynek során a csillagokból fekete lyukak keletkeznek.

Egy kínai tudós társaság kutatásai szerint az ember pusztító hajlamainak magyarázata az agy méretében keresendő, amely elég nagy ahhoz, hogy feltalálja az atombombát, ugyanakkor túl kicsi ahhoz, hogy képes legyen belátni ennek következményeit.

Egy másik elmélet szerint nem a jóság képezi a létezés és a túlélés alapját. Nem az a természetes kiválasztódás és a folyamatos fejlődés motorja. Nem a jóság segít túlélni az oroszlánnak a szavannán és magasabbra nyújtózni a fának, hogy elég fényt kapjon. Nem a jóságnak köszönhetjük, hogy a planktonokból halakká váltunk, majd még tovább, emberré fejlődtünk.

Hanem a gonosznak.

Mindent neki köszönhetünk.

A puszta gonoszságnak.

1.

A Koppenhága központjában, a Sankt Jørgens-tó nyugati partján álló romos, öreg téglaház különös építmény volt. Egyrészt olyan jellegtelen, hogy a tó környékén sétálók nagy része fel sem figyelt rá. Másrészt viszont szerény méreteihez képest a maga módján mégiscsak impozáns volt a déli irányba néző, feketére festett frontjával, amelyet méretes, fehér sakkbábut ábrázoló dombormű díszített. Egy paraszt. Sőt, a bádogtető sarkain is egy-egy paraszt állt, csak azok feketék voltak. Senki sem tudta pontosan, miért, és mit akar ez jelenteni. Sakk-klub mindenesetre nem működött a házban. És a tulajdonos sem érdeklődött e sportág iránt. A parasztok talán azt jelképezték, hogy a csekély esélyek ellenére a leggyengébb is olyan erőssé válhat, hogy egy szép napon átveheti a vezér szerepét.

A ház belseje is csupa ellentmondás volt. Néhány rejtett zugot, egy fürdőszobát és egy apró konyhát leszámítva mindössze egyetlen tágas és világos szobából állt, amely fehérre festett deszkapadlójával, nagy belmagasságával és hatalmas ablakaival fénykorában lényegesen nagyobbnak tűnhetett, mint az egész épület.

Az elmúlt egy hónapban azonban inkább volt nyomasztó, mivel a helyiség úgy tömve volt technikai felszereléssel, hogy egy zsúfolt pilótafülkére hasonlított.

Az egyik homlokzati fal mentén, az osztott tetőablakok alatt néhány munkapad állt egymás mellett, tele számítógépekkel, monitorokkal, állványokkal, villogó LED-ekkel és csupasz nyomtatott áramkörökkel, amelyeket különböző színű, vékony kábelekkel más egységekhez kapcsoltak.

Az oldalsó falakon hatalmas mágnestáblák sorakoztak. Az egyiken jókora betűkkel a „Kim Sleizner” név állt. Alatta egy csomó kinagyított fénykép a férfiról, ahogy bement, vagy kijött a koppenhágai rendőrőrsről, álldogált, és a mobilján beszélt, esetleg az autójában ült, várva, hogy zöldre váltson a közlekedési lámpa.

Egy másik mágnestáblán különféle diagramok, oszlopok és görbék sorakoztak, valamint telefonszámok, valamennyi egy-egy betűvel megjelölve, mellettük pedig a beszélgetések időpontja és időtartama. Egy nagy méretű Koppenhága-térkép mellett néhány, szintén betűvel megjelölt kis zászló volt.

Az avatatlan szem számára mindez egy merő káosznak tűnt volna. Pedig volt benne rendszer. Abban is, hogy a jegyzeteket milyen nyilakkal, rövidítésekkel és szimbólumokkal látták el, és abban is, pontosan hol helyezték el az egyes elektronikai egységeket, és hogyan kötötték össze őket.

Mint minden reggel, most is valamiféle mesterséges nyugalom szállt a helyiségre. Mintha az egész rendszer egyetlen alvó test lenne, amelynek pulzusa alig észlelhetőre csökkent. Igaz, a több száz LED némelyike időnként pislogni kezdett, de ezeknek is olyan lassan nőtt és gyengült a fényerősségük, mintha a gépek meditáltak volna, vagy mintha a képernyővédő funkció bekapcsolásának segítségével álmodozhattak volna végre egy kicsit, szabadjára engedve fantáziájukat.

Minden takaréklángon működött, felkészülten arra, hogy bármi bekövetkezhet.

Bármi és bármikor.

Ugyanebben a helyiségben, egy kupac felborogatott szék felett, egy tetőgerendákra szerelt vízszintes acélcsövön függve Dunja Hougaard a lassú, félkaros húzódzkodást gyakorolta. Felesleges lett volna azon aggódnia, meg tudja-e csinálni. A kitartás volt a dolog lényege. Anélkül már rég elveszett volna, és hónapokkal ezelőtt feladta volna az egész tervét. Meggyőzhette volna magát, hogy valójában talán nincs is mi után kutatni, hogy úgysem talál semmit, ami felhasználható lenne Kim Sleizner, a koppenhágai zsaru ellen a bíróság előtt.

Ám Dunját semmivel sem lehetett volna rávenni, hogy feladja. Nem azért, mert Sleizner szöges ellentéte volt annak, amilyennek egy magas rangú rendőrnek lennie kellett volna, és nem is azért, mert évek óta, ahol csak tudott, keresztbe tett neki, hogy ne végezhesse rendesen gyilkossági nyomozói munkáját. És nem is azért, mert ez ártatlan emberek életébe került. De még csak nem is azért, mert Dunja testébe tolta az undorító, dagadt ujjait, és megpróbálta megerőszakolni. Ezek egyike sem az igazi ok volt. Arra még senki sem jött rá. Dunja azonban biztos volt benne, hogy létezik, és csak arra vár, hogy ő felfedezze, és napvilágra hozza.

Állát a cső fölött tartva olyan lassan ereszkedett lefelé, ahogy csak az izmai bírták. Fájt, de épp ezt akarta. Addig a pontig növelni a fájdalmat, amikor tudatának kilencvennyolc százaléka már el akarja engedni a rudat, ám a maradék két százalék eszébe juttatja, hogy a háromméteres zuhanás az alatta feltornyozott székekre sokkal jobban fájna.

Ekkor a másik kezével markolta meg a csövet, és ismét olyan lassan kezdte felhúzni magát, ahogy csak lehetett. Még négy lassú húzódzkodást kellett kibírnia, és ezzel a kétórás edzése meg is volt.

Erősebb volt, mint valaha. Tavasz óta mindennap két hosszú erőedzést tartott, valamint egy órát jógázott, és ez alatt a néhány hónap alatt a teste akkora változáson ment keresztül, amekkoráról nem is álmodott. Jó pár kilót felszedett, mégis karcsúbbnak látszott. Ám mindenekelőtt a kitartása fejlődött. Pontosan tudta, hol húzódik a határ, mennyit bír a teste, és ezt a határt mindennap kitolta egy kicsit.

Az edzés kényszerű szenvedéssé vált az életében. Hiszen ha azt akarta, hogy legyen bármi esélye Sleiznerrel szemben, erősebbnek és gyorsabbnak is kell lennie nála. Ezt a pontot már alighanem elérte, ha lehetett hinni a férfiról készült fotóknak. Ezeken ugyanis tisztán látszott, mennyire elhanyagolta Sleizner az egészségét a Dunja utáni hajsza közepette, bár mostanra visszaszokott a reggeli jógázásra.

Mindenesetre a legkevésbé sem volt szabad alábecsülni a férfit. Ezért nem bánta Dunja a kényszerű napi edzéseket, így legalább nem mászott a falra az elvonási tünetektől.

Más volt a helyzet magával a megfigyeléssel. E téren eddig még semmit nem értek el. Nem találtak semmi érdekeset. Legalábbis olyat, ami annyira egyértelmű, hogy Sleizner egyszer s mindenkorra eláshatta volna magát miatta.

Ennek ellenére az utóbbi hetekben szinte állandó megfigyelés alatt tartották. Minden telefonbeszélgetését lehallgatták. Valamennyi sms-ét és e-mailjét elolvasták és kielemezték. Felmérték az anyagi helyzetét, és egy, a mobiljára telepített GPS-jeladó segítségével feltérképezték a mozgását is, így kevés kivétellel a legapróbb részletekig tudták, mit csinált, hol és mikor. Ráadásul általában elég pontosan meg tudták jósolni e három tényezőt, még a cselekvés megtörténte előtt.

Más szóval a vén kecske nyitott könyv volt számukra, és még Dunját is meglepte, hogy Sleizner mennyire szűk keretek közt élte érdektelen életét, amelynek legizgalmasabb részlete az volt, hogy rendszeresen látogatta Jenny „Wet-Pussy” Nielsent a Nøjsomhedsvej 4. szám alatti házban.

Ugyanezzel a prostituálttal randizott három éve is a kocsija hátsó ülésén, a Lille Istedsgadén. Akkor kisebb botrány kerekedett belőle, miután a média kiszimatolta. Főleg, mikor kiderült, hogy mindez munkaidőben történt, és emiatt elszalasztott egy fontos hívást, amely a svéd rendőrség helsingborgi egységétől érkezett.

Fareed Cherukuri volt az, aki önhatalmúlag, Dunja engedélye nélkül kiszivárogtatta az információkat az Ekstra Bladet-nek, amely hadjáratot indított Sleizner ellen, és ízekre szedte, porig alázta a férfit. Utána hetekig ezzel volt tele az újságok címlapja, aminek következtében Sleiznert többek közt a felesége is elhagyta, és az országos rendőrfőkapitány, Henrik Hammersten felfüggesztette tisztségéből.

Nem kellett Einsteinnek lenni ahhoz, hogy az ember megértse, mennyire sorsdöntő volt ez a médiabolond Sleizner számára, és valamilyen okból emiatt minden felelősséget Dunja nyakába varrt, és azóta is minden tőle telhetőt megtett, hogy tönkretegye őt.

A hatalma pedig egyre csak nőtt, mióta csodával határos módon sikerült visszaverekednie magát a rivaldafénybe, ahol most, évekkel később kiderült, hogy jóformán a dán elit minden területéről vannak hűséges barátai. Dunja számára máig rejtély volt, hogy sikerülhetett Sleiznernek ez a minden tekintetben váratlan visszatérés.

Az, hogy valaki munkaidőn kívül rendszeresen egy jobb napokat látott kurvához jár, sajnos senkinek sem szúr szemet, nem botrányos és nem is tiltott ebben az országban. Igaz, szánalmas és nevetséges, de távolról sem elég ahhoz, hogy a bukását okozza. Sőt, sokak szemében még emberibbnek is tűnhet tőle.

Ha Dunja őszinte akart lenni magához, egész másra számított, sokkal romlottabb életvitelre, valami különcségre. Azt hitte, a férfi kettős életet él, az egyikben zsaru, a másikban… És épp itt volt a kutya elásva. Ugyanis fogalma sem volt róla. Mindössze határozottan érezte, hogy valami nem stimmel. Hiszen annyi időt és energiát fektettek bele, komoly technikai berendezéseket vetettek be, mégis épp csak a felszínt kapargatták.

Abban mégsem kételkedett, hogy Kim Sleizner tetőtől talpig maga a megtestesült gonosz. Hiába is próbálta eljátszani a becsületes, jó zsarut. Dunja átlátott a szitán, és biztos volt benne, hogy ez csupán színjáték.

Így hát nem tehettek mást, mint hogy keresgélnek tovább, mindaddig, míg valami nyomra nem bukkannak. Továbbra is lehallgatják, követik, és a legapróbb lépését is figyelik. Mert valahol lennie kell egy szekrénynek tele csontvázakkal, amiből óriási botrány kerekedne.

Az idő azonban szorította őket. Sleizner ugyanis nem lopta a napot. Minden ébren töltött idejében a saját védőpajzsát építgette, és igyekezett úgy megerősödni, hogy a világ összes botránya se legyen képes térdre kényszeríteni, és ahogy Dunja látta, jó úton is haladt efelé.

Még egyszer felhúzódzkodott, az izmait feszítő fájdalom ellenére, nem sejtve, mi történik pár méterrel alatta.

Pár perccel azelőtt az egyik patch modulra szerelt LED villant egyet, és kissé megváltozott. Nem nagyon, épp csak annyira, hogy észrevehetően különbözzön a többitől. Idegesen és szabálytalanul villódzott, mintha álomból ébredt volna.

És akár egy vírus, a villódzás hamarosan átterjedt még vagy ötven másik LED-re is, közvetlenül ezután pedig feléledt néhány monitor is alvó állapotából. Egy mindenféle hanggörbékkel, kapcsolókkal és idővonalakkal teli programot mutatott, majd felvétel üzemmódra kapcsolt.

Az egyik monitoron egy puccos csillár látszott egy bevetetlen franciaágy fölött. Az ágy szélén a meztelen, kopaszodó Kim Sleizner ült, és nyújtózkodott.

A monitor melletti egyik hangszóróból hallatszott, ahogy egy nagyot nyög, megropogtatja a nyakát és a gerincét, majd felkel, és eltűnik a képről.

Dunja a hang hallatán hintázva leugrott, és épp a székkupac mellett ért földet. Miközben a kijelzők felé tartott, az órájára pillantva megállapította, hogy még csak hajnali öt óra múlt tíz perccel.

Mióta megfigyelték Sleiznert, még soha nem kelt fel ilyen korán, vagyis végre történt valami szokatlan.

2.

Távolról szinte újnak látszott a levegőben lógó fehér Mercedes, mielőtt leeresztették volna a rakpart betonjára. Mintha épp most hozták volna a gyárból, készen arra, hogy végigszáguldjon az utakon. A leeresztett ablakain kifolyó víz és a motorháztető alá szorult moszat, valamint a két emberi test kivehető körvonala azonban korántsem erről árulkodott.

Jan Hesk számára azonban, aki az imént érkezett meg autójával a Refshaleön-sziget kavicsos kikötőjébe, és tisztes távolságra leparkolt a mobildarutól, mégis kellemes látványt jelentett. Jókedvre derítette.

Pedig istentelenül korán volt, ő pedig kénytelen volt félbeszakítani a szabadságát, épp most, amikor a családjával arra készültek, hogy nekivágnak a Jylland-félsziget felé vezető útnak, és a gyerekek legnagyobb örömére elmennek Legolandbe. Még sosem jártak ott, és gondolták, most végre bepótolhatják, így érthető, ha csalódottak voltak. A legrosszabbul mégis Lone viselte a dolgot, aki hangosan üvöltött vele a kocsifelhajtó kellős közepén.

Jan azonban mégis nyugodt maradt, osztozott bánatukban, és a körülményeket okolta a kialakult helyzetért, arról pedig mélyen hallgatott, hogy valójában csak azt várta, mikor ér véget a szabadsága.

Már az első, munka nélkül töltött héten, miközben ellátta az összes otthoni teendőt, amíg Lone leltározott a BPA-mentes bébiholmikat árusító üzletében, érezte a bizsergést. Szeretett volna visszamenni az őrsre dolgozni. Ám ezt megtartotta magának, és derekasan helytállt a faházépítésben, a palacsintasütésben, sőt, még az Amager Strandparkba is hajlandó volt elbiciklizni, amikor Benjamin nem bírta már az otthonlétet.

Most azonban végre újra itt volt, ráadásul magasabb beosztásban. Erről álmodott, mióta csak felvették a gyilkossági csoporthoz. Az egy hónappal azelőtt, a Tivoliban lezajlott terrortámadás miatt történt, ami után gyakorlatilag minden megváltozott. A szörnyű tragédia mindenkit sokkolt, és az áldozatok hozzátartozóit érthető okokból rendkívüli módon lesújtotta.

Jan Hesk életében azonban eddig soha nem tapasztalt fordulópontot jelentett. Korábban a főnöke, Kim Sleizner szemében csak egy kutya volt, akibe bármikor bele lehetett rúgni, most azonban hirtelen kivívta a megbecsülését.

Sleiznert annyira lenyűgözte, ahogy Hesk a krízishelyzetre reagált, hogy nemcsak magasabb fizetést és saját irodát adott neki, de mindenekelőtt nagyobb felelősséget is. Végre vezethetett egy saját csapatot.

Torben Hemmer, a bűnügyi technikus már megérkezett, és teljes gőzzel pakolta kifelé a szerszámostáskáit a furgonból, bár a darukezelőnek még nem sikerült leoldania a szíjakat a csuromvizes autóról.

Ő és Hemmer eddig még csak telefonon beszéltek, de Hesk máris meg volt győződve arról, hogy az új technikus egy főnyeremény. Az az energia és összpontosítás, amivel rendet rakott, és előkészítette a felszerelést, pontosan azt sugározta, amire szükségük volt. Valaki, aki dolgozni jött, és nem azért, hogy kávézgasson, és marhaságokat beszéljen.

Az éppen felé közeledő Julie Bernstorff-fal kapcsolatban viszont már voltak kételyei. Nem tudta volna megmondani, miért. Talán egész egyszerűen túl csinos volt a hosszú lábával, szinte természetellenesen finom arcvonásaival és reklámokat idéző sötét, göndör hajával.

Úgy festett, mint aki a divatszakmában dolgozik, és valamelyik trendi márka képviseletében a kifutón egyensúlyoz a magas sarkú cipőjében, nem pedig egy olyan terepen, ahol egy kicsit megbicsakló bokának is hatalmas esés és komoly sérülés lehet a vége. A nő attól sem lett szimpatikusabb a szemében, hogy annak idején maga Sleizner vette fel, és szorgalmazta, hogy legyen Hesk csapatának tagja.

– Jó napot, Julie Bernstorff vagyok – mutatkozott be a nő, és miközben egyik kezével a füle mögé söpörte a haját, a másikat kézfogásra nyújtotta. – Én vagyok…

– Igen, tudom – vágott a szavába bólintva Hesk. – Már találkoztunk.

– Nahát, tényleg! Most már emlékszem – felelte a nő olyan fürkésző tekintettel, amiből rögtön látszott, hogy hazudik.

– Tavasszal, amikor a felvételi beszélgetésen volt Kim Sleiznernél – magyarázta neki Hesk. – A folyosón futottunk össze, de akkor nyilván másutt jártak a gondolatai. – Úgy tervezte, legalább ad a nőnek egy esélyt, mielőtt kirúgja.

– Igen, valóban így történt – ragyogott fel Julie mosolya.

– Egy szó, mint száz, üdv a csapatban! – rázta meg a kezét Hesk futólag, majd a Mercedes felé indult. Lehetett bármilyen csinos az új munkaerő, az ő csapatában az ilyesmi nem jelentett előnyt.

– Elnézést, szeretnék valamit…

– Talán várhat, amíg elintézzük a legsürgősebb teendőket! – szakította félbe Hesk meg sem állva.

– Hát, nem is tudom. Arról lenne szó ugyanis…

Hesk erre megtorpant, és a nő felé fordult.

– Nézze, Julie! Én nem vagyok egy bonyolult ember. Csak annyit kérek, mindenki tegye a dolgát, és ami magát illeti, azt hiszem, teljesen érthető, ha azt szeretném, hogy maradjon a háttérben. Figyeljen és tanuljon, de ne zavarjon! – Majd egy erőltetett mosollyal továbbment.

A legkevésbé sem szeretett volna olyanná válni, mint Sleizner, a rohadék főnöke, akinek mindenki hízelgett, pedig legbelül mindennél jobban gyűlölték. Jelenleg azonban nem volt ideje kollegiális beszélgetésekre, szabadságok kiadására és egyebekre, amik szintén a hatáskörébe tartoztak. Most épp egy nyomozás várt rá, két, a kikötő vizéből kihalászott holttesttel.

Jelenleg úgy tűnt, hogy nem kell majd sokat vizsgálódniuk, legalábbis a hallottak alapján. Ebben pedig Hesk komoly lehetőséget látott. Ha gyorsan és ügyesen megoldják az ügyet, azzal bebizonyíthatják maguknak és főként Sleiznernek, hogy ütőképes csapatot alkotnak, és a későbbiekben akár bonyolultabb ügyet is rájuk lehet bízni.

– Jó napot, Torben! – Hesk a kezét nyújtotta Hemmernek, aki épp a kezeslábasán húzta fel a cipzárt. – Látom, máris belevetette magát a munkába. Csak üdvözölni akartam a csapatban.

– Köszönöm, de most nem – biccentett Hemmer a kinyújtott kéz felé. – Nem tudom, merre járt, és nem szeretném, ha beszennyeződnék egy helyszíni vizsgálat közben.

– Hát persze – bólintott Hesk, és mentegetőzve mindkét karját a levegőbe emelte. – De egész nyugodt lehet, úgy lefertőtlenítettem a kezem alkohollal, hogy egy közúti ellenőrzésnél bejelezne a szonda – nevetett a saját poénján.

– Nyilván, de talán beszélgethetnénk kicsit később, amikor nem fekszik mellettünk két rothadó hulla, amelyeket ráadásul minél előbb el akarnak vinni – mutatott a fejével Hemmer a feléjük közeledő mentősökre.

– Persze, persze – lépett hátra Hesk, és érezte, ahogy elönti az önutálat. – Tegye csak a dolgát! Hiszen ezért vagyunk itt. Én a szemtanúkat tervezem kihallgatni. – Majd körülnézett. – De hol vannak? – Odafordult Bernstorffhoz. – Nem két tanúról volt szó? Egy férfi és egy nő?

– De igen – bólintott a nő. – Ezt akartam mondani az előbb. Én már beszéltem velük.

– Oké, szóval önhatalmúlag kihallgatta őket, anélkül, hogy előbb megbeszélte volna velem, vagy legalább tájékoztatott volna róla?

Bernstorff bólintott.

– Én értem ki elsőnek a helyszínre. Eléggé fáztak, és sokkos állapotban voltak. Főként a nő, aki az idegösszeomlás szélén állt. Úgy ítéltem meg, hogy segítségre szorul, és amint lehet, nyugalomba kell helyezni.

– Rendben – bólogatott Hesk, és végre újra szilárd talajt érzett a lába alatt a Hemmerrel történt kínos kezdés után. – De örülnék, ha legközelebb előbb kapcsolatba lépne velem.

– Hiszen megtettem. Próbáltam hívni.

– Valóban?

– Igen, de nem vette fel.

Bizonyára akkor hívta, amikor ő épp Lonéval veszekedett a felhajtón. A francba!

– Jó, hagyjuk. Kiderült valami, ami érdekes lehet?

– Nem sok. Mindössze annyi, hogy a férfi kajaktúrára vitte a nőt, aki épp itt borult bele a vízbe, a komp által keltett hajósodorba.

Hesk bólintott. A nőnek bizonyára igaza van. Feltehetőleg semmi érdekes nincs a sztoriban.

– Hát, ez nem sok. Remélem, azért az elérhetőségüket feljegyezte.

– Hát persze. Elküldtem önnek e-mailben valamennyit, a kihallgatási jegyzőkönyvvel együtt.

Hesket lenyűgözte a nő hatékonysága.

– Na, az jó – felelte, amikor egy autó ajtaja becsukódott a hátuk mögött. Hesk hátrafordult, és Morten Heinesent látta közeledni jellegzetes, merev, kissé félszeg lépteivel.

Heinesen volt az a kollégája, akivel a rendőrségnél töltött évei során a legtöbbet dolgozott együtt. Ezenkívül egyike volt azon keveseknek, akikben, úgy érezte, teljesen megbízhat. Heinesen sosem pletykált az ember háta mögött, és nem akart titokban előrejutni a ranglétrán. Mindig ügyelt rá, hogy pontosan betartson minden szabályt, és a lehető legjobban végezze a munkáját.

Mégis volt benne valami idegesítő. Mivel folyamatosan megalázták, így állandó készültségben volt, várta a következő pofont. Emiatt az a hír járta róla, hogy nehéz felfogású, pedig valójában csak félt kiállni magáért, és került mindenfajta konfliktust.

– Jó reggelt, Morten – köszönt, és az arca felderült a megkönnyebbüléstől, hogy akad, aki még nála is később érkezett. – Szükséged volt még egy kis alvásra, hogy szép legyél?

– Ami azt illeti, közvetlenül utánam érkezett – vágta rá Bernstorff.

– Tényleg? De akkor hogy lehet…?

– Úgy, hogy épp most vittem be a szemtanúkat a kórházba – válaszolta Heinesen.

– Ja, vagy úgy! – Hesk legszívesebben a föld alá süllyedt volna szégyenében. Ez a reggel rosszabbul már nem is indulhatott volna. Ő, aki soha életében nem tudott viccet mesélni, ma már kétszer is megpróbált tréfálkozni, és mindkét kísérlete katasztrófába torkollott. Mégis mi a fenét művel? – Ne haragudj, csak azt hittem, te is elkéstél, akárcsak én.

– Semmi baj – mosolygott rá Heinesen. – Na, és itt mi a helyzet? Találtatok valami érdekeset?

– Hát nem is tudom – felelte Hesk, és felhúzott egy pár kesztyűt. – Hagyni akartam Torbent nyugodtan dolgozni. De menjünk oda hozzá, és nézzük meg, hol tart!

Heinesen bólintott, és Bernstorff-fal együtt az autóhoz mentek, ahol Hemmer a nyitott motorháztető alá hajolva fényképeket készített.

Hesk megkerülte a járművet, kinyitotta a jobb hátsó ajtót, és ránézett a hátsó ülésen hanyatt fekvő meztelen nőre. Végre kezdett megnyugodni. Hiszen épp ezt akarta. Hogy csak a nyomozásra koncentráljon. Ez volt az erőssége, így érezte magát biztonságban. A csoport vezetése csak ezután következhetett.

A nő fiatalabb volt, mint várta. Pontosan nehéz lett volna megmondani, mennyi idős. Nem dán származású volt, ez biztos, és feszes, aranyló bőre alapján ítélve éppúgy lehetett tizenöt éves, mint huszonöt vagy akár még több. A nyaka körül éktelenkedő sötétkék foltok arról tanúskodtak, hogy megfojtották.

Hesk elég időt töltött már a brancsban, hogy tudja, a nyomozói munka nagyrészt abból áll, hogy megpróbálják leszakítani a legalsó ágon függő gyümölcsöt. Az esetek kilencvenkilenc százalékában semmi értelme feleslegesen bonyolítani a dolgokat. A valóság ugyanis más, mint a filmekben, ahol a szórakoztatás kedvéért egyik hihetetlen fordulat követi a másikat.

Persze a kivétel erősíti a szabályt. Ott volt például a Fabian Risk és svéd kollégái vezette nyomozássorozat az utóbbi években. De általánosságban a bonyolítás inkább csak akadályoz.

A valóságban egy bűncselekmény helyszíne pont úgy néz ki, ahogy ez. Egy gyilkosságot a legritkább esetben követnek el alaposan kitervelt módon, és a tett elkövetése után a gyilkosnak a legritkább esetben van ideje feltakarítani maga után a nyomokat. Amikor azonban mégis megteszi, általában újakat hagy helyettük, amelyeket sokkal könnyebb lenyomozni.

Hemmerhez fordult, aki fél kézzel széttárta a nő combját, és készített róla egy fotósorozatot. Ami Hesket illeti, mindig egy kissé mocskosnak érezte magát, valahányszor meztelen női holttestet látott. Hemmernek azonban szemmel láthatólag semmi efféle aggálya nem volt, sőt, még közelebb hajolt a nőhöz, és tovább fotózott.

– Jó reggelt, jó reggelt! Hogy s mint?

Hesk felpillantott a kocsi teteje fölött, és egy rövid, vörös hajú nőt látott, aki fehér orvosi köpenyben közeledett felé, két mentős társaságában.

– Trin Bladh vagyok, és az igazságügyisektől jöttem – folytatta a nő, és integetve üdvözölt mindenkit.

– Szóval maga helyettesíti Oscar Pedersent – állapította meg Heinesen.

– Nem, inkább úgy mondanám, az új munkatársa vagyok. Bizonyára üdvözletét küldte volna önöknek, ha tudta volna, hogy itt találkozunk. Mi a véleményük? Elszállíthatjuk a holttesteket?

– Még nem. – felelte Hesk. – Adjanak pár percet!

– Rendben. Annyit még várhatunk. De többet nem. Tudják, a vízből kihúzott holttestek igen hamar oszlásnak indulnak.

Hesk majdnem tett egy epés megjegyzést arról, hogy ki is a nyomozás vezetője, ám érezte, hogy ez már a legalja lenne. Ennél azért jobb ember volt, és inkább szó nélkül hagyta Trin oktató jellegű hozzászólását. Kinyitotta az anyósülés ajtaját, és ránézett a férfira, aki szmokingot, fehér inget és csokornyakkendőt viselt, és a kormányra borult, amelyről úgy csüngött a légzsák, akár egy leeresztett lufi.

A férfi tarkóján a lövés okozta kráter akkora volt, hogy hirtelen arról is megfeledkezett, hogy egy emberről van szó. Márpedig így volt, és a helyzetből bárki arra a következtetésre juthatott, hogy a nő nyakán lévő foltok minden valószínűség szerint a férfi kezétől származnak. Tény, hogy Hesk eleget látott már ahhoz, hogy tisztán maga elé képzelje az egész forgatókönyvet.

– Hát, nem tűnik túl bonyolultnak az eset. Szerinted? – fordult Heinesenhez, aki bólintott, és vállat vont.

– Na igen, a jelek többsége arra utal, hogy túl messzire ment, és véletlenül megfojtotta a nőt, azután fejbe lőtte magát.

– Én is pontosan erre gondoltam.

– A kérdés csak az, szexeltek-e a kocsiban.

Ezúttal Hesk vonta meg a vállát.

– Úgy látom, a nő ruhái nincsenek itt, úgyhogy szerintem valamelyikük lakásán lehettek, vagy egy néptelen szállodában.

– Szóval gyakorlatilag bárhol lehettek – állapította meg Bernstorff.

Hesk némiképp lekezelően rámosolygott a nőre.

– Azért nem egészen – helyesbített. – Meglátásom szerint volt alkalma észrevétlenül kivonszolni az áldozat testét a kocsiig és betenni. Hiszen nem csomagolta be egy fekete szemeteszsákba, és nem csavarta bele egy szőnyegbe sem. Apropó, a gyilkos fegyver megtalálási helyéről tudunk valamit? – fordult Hemmerhez, aki épp hajszálmintát, vérmaradványokat és agyvelőt gyűjtött az autó oldaláról.

– Odalent hevert, a pedáloknál.

– És hol van most?

– A háta mögött, az asztalon.

Hesk a felállított kempingasztal felé fordult, amelyen a bizonyítékokat tartalmazó zacskók sorakoztak, és az egyikben ott volt a pisztoly. Felemelve látta, hogy egy CZ75 modellszámú félautomata fegyver, egy Csehországban gyártott típus, amelyet az egész világra exportálnak.

– Julie, utánanézne a DK556919B jelzésnek?

A nő bólintott, és félrevonult a telefonjával.

Az elején elkövetett baklövés ellenére épp olyan olajozottan ment a dolog, ahogy Hesk remélte. Ha így haladnak, pár nap alatt végeznek is, és mégis meglepheti a családját a legolandi utazással.

Egyedül az a sporthorgász zavarta, aki úgy harmincméternyire állt tőlük, a kordon túloldalán, és időről időre meglendítette a pecabotját. Nem tudta volna pontosan megmondani, miért tűnt fel neki, de kölcsönkérte Hemmer fényképezőgépét, ráközelített, és készített vagy tíz képet az izmos férfiról, aki sokzsebes horgászmellényt viselt, és hozzá bevarrt bélésű kalapot.

– Torben – szólalt meg Heinesen a háta mögött. – Van valami elképzelése arról, mennyi ideig lehetett az autó a tenger fenekén?

– Legfeljebb pár napig – felelte Hemmer. – Ha pontosabban szeretné tudni, várnia kell, míg megvizsgálom az autó elektronikáját.

Abban, hogy a kora reggeli órákban egy sporthorgász áll a rakparton, még nem lett volna semmi különös. Ám Hesk az objektíven keresztül tisztán látta, hogy a férfi nem igazán tudja, hogyan kell tartani egy horgászbotot, még kevésbé azt, hogyan kell bedobni vele. Ez persze nem feltétlenül jelentett bármit is.

Visszaadta a kamerát Hemmernek, majd Trin Bladhhoz fordult.

– Rendben, magáé a két holttest. Tegyen velük, amit jónak lát!

Gondolta, a legjobb esetben a nő bizonyítékokat talál arra, amit már úgyis tudnak. Akkor már csak az azonosítás van hátra, az pedig nem jelenthet különösebb problémát.

– Már bocsánat, de van itt egy apróság! – emelte fel az ujját Heinesen, szokásához híven. – Bizonyára nem olyan fontos, de csak a…

– Semmi gond – felelte Hesk. – Csak álljunk félre, hogy az igazságügysiek mielőbb hozzájuk férhessenek!

– Ahogy mondtam, bizonyára nem fontos. De arról a lehetséges forgatókönyvről jutott eszembe, amiről beszéltünk.

– Igen, és mi van vele?

Heinesen nyelt egyet.

– Nem vagyok benne biztos, hogy megállja a helyét. Főleg, ami a férfi öngyilkosságát illeti. Jobban mondva annak módját.

– Bekapta a pisztolycsövet, és elsütötte – vont vállat Hesk. – Mi ebben a különös?

– Semmi. A különös az, hogy mindezt úgy csinálta, hogy közben a rakpart szélén egyensúlyozott, ami szerintem nem a legegyszerűbb manőver. Ráadásul úgy érzem – hogy is mondjam –, ez már „túl sok a jóból”.

Hesk már szeretett volna túllépni a témán, de kétségtelenül volt valami abban, amit Heinesen mondott. Ez az egész kissé különös volt.

– Nem lehet, hogy kettős oka volt az öngyilkosságra? – kérdezte végül. – Egyrészt gyors és fájdalommentes halálra vágyott, másrészt szeretett volna úgy eltűnni, hogy soha ne bukkanjanak a nyomára.

– De igen – bólintott Heinesen. – Biztos igazad van. Így kellett lennie.

Ez az elmélet csak úgy kibukott belőle. Ám ettől még lehet, hogy ez az igazság. Most viszont Heinesen itt bólogatott neki, holott sütött róla, hogy nem ért vele egyet. Ahogy senki más sem szokott, valahányszor Sleizner vezette a nyomozást.

– De nem hiszel benne, igaz? – kérdezte.

– Dehogynem. Nagyon is meglehet, hogy úgy van, ahogy gondolod. Abszolút.

– Morten! – kerülte meg a kocsit Hesk. – Engem most csak az érdekel, te mit gondolsz. Felejtsd el, hogy szerinted mit szeretnék hallani!

– Itt valami nem stimmel.

Ez volt az, amit a legkevésbé szeretett volna hallani.

Nem ezt látta a lelki szemei előtt. Egy nyomozást, ami még alig indult el, máris befékezték, és most hátramenetbe kapcsolt. És ő még azzal áltatta magát, hogy hamarabb végez vele, mint amire Sleizner számít. Megmutatja mindenkinek, hogy az előléptetésével az volt az egyetlen probléma, hogy nem jóval korábban történt.

Heinesennek azonban igaza volt. Valami nem volt kerek a történetben. Ő pedig a legkevésbé sem szeretett volna hibázni. Elszalasztani azt az aprócska részletet, amelyről később kiderül majd, hogy nem más, mint a megoldás kulcsa. Ezért Hemmerhez fordult.

– Mi a véleménye, mennyire különös az, hogy egyidejűleg lőtte fejbe magát, és hajtott a vízbe a rakpartról?

– Azt mondanám, teljességgel elképzelhető. Például lehet, hogy előbb hajtott bele a vízbe, azután lőtte főbe magát. Elvégre eltart egy darabig, mire egy autó megtelik vízzel, és elsüllyed.

– De hát valamennyi ablak le volt húzva! – vetette ellen Heinesen.

– Igen, de még így is beletelhetett vagy húsz másodpercbe, neki pedig egyetlenegy is elég volt.

– De? – kérdezte Hesk várakozón.

Hemmer a szemébe nézett.

– A „teljességgel elképzelhető” nem ugyanaz, mint a „valószínű”.

– Vagyis nem hiszi, hogy így történt?

– Hogy én mit hiszek, az lényegtelen. Csak az számít, amit látok, és nem sok jel utal arra, hogy itt az autóban lőtte volna főbe magát.

– És mi az, ami az ellenkezőjére utal?

– Elég sok minden. Például, hogy sem a töltényt, sem annak nyomait nem találjuk.

– Na, vegyük át még egyszer! Az ablakok le voltak eresztve. Nem lehet, hogy kirepült valahol, és a tenger fenekén van?

– Alig hiszem. Legfeljebb az egyik hátsó ablakon sodródhatott ki. Ebben az esetben viszont át kellett volna hatolnia a fejtámlán, ott azonban nincs nyoma.

– És miért ne sodródhatott volna ki valamelyik első ablakon?

– Ahhoz túl nagy szögben kellett volna érkeznie, és ez kényelmetlen lett volna. Mármint minek fordítsa el a fejét derékszögben, mielőtt elsüti a fegyvert?

– Nem mondom, hogy nincs igaza – magyarázta Heinesen. – De az autó nyilván minden irányba erősen kilengett, mielőtt megtelt volna vízzel.

– Ez így van – bólintott Hemmer, megcsippentve a fülcimpáját. – Ebben igazat adok önnek.

– Mindenesetre búvárokat kellene bevetnünk, hogy kutassák át a tenger fenekét – javasolta Hesk.

– Azután itt van még a vérfolt kérdése is. A kocsi belső oldalát leszámítva gyakorlatilag sehol semmit nem találtunk. Sem a plafonon, ahol mindenképp kellett volna lennie, hacsak nem hanyatt fekve lőtte főbe magát. – Hemmer lehajolt, és felmutatott a kocsi tetejének belső oldalára. – Látják? Teljesen tiszta.

– Na várjon csak! – Hesk érezte, hogy a reggeli veszekedéskor érzett fejfájása visszatér. – Hiszen az autó tele volt vízzel! Nincs abban semmi különös, ha az agyvelőt vagy mit a víz kimosta, és eltűntek a nyomai, nem?

– Bizonyos mértékig igaza is lehet. De az autó tetején nem ez a helyzet. Ide ugyanis beszorult egy nagy légbuborék, amely lenyomta az összes vizet. – Nézzék meg a saját szemükkel! – Hemmer rámutatott az autó plafonja alatt körben futó girbegurba vonalra, amely a víz magasságát jelezte.

Hesk bólintott, és egy mélyet sóhajtott.

– Jól van, de akárhogy nézzük, vannak itt tisztán kivehető vérnyomok, ami szerintem meggyőző bizonyítéka annak, hogy az autóban lőtte főbe magát. A másik lehetőség, hogy valahol egész másutt halt meg, ez esetben egy harmadik személy ültette be a kormány mögé. Az illetőnek ráadásul össze kellett volna gyűjtenie a vért és az agyvelőt a tetthelyről – senki ne kérdezze, hogyan –, hogy aztán a legjobb képességei szerint mindezt szétterítse az autóban. Azután pedig át kellett vezetnie az autót a kikötő peremén, úgy, hogy ő maga közben nem ült benne. – Majd széttárta a karját. – Önök is hallják, ez hogy hangzik.

– Ez a vége a kocsival tulajdonképpen nem is olyan bonyolult – vetette ellen Heinesen, mutatóujját az égnek emelve. – Elég, ha megáll az ember a sofőrülés ajtaja előtt, bedug a lehúzott ablakon egy botot vagy esernyőt, és tövig nyomja a gázpedált.

– Meglehet. De én azt mondom, ez még a Kisvárosi gyilkosságok egyik epizódjában sem állná meg a helyét.

– Ebben egyetértek – helyeselt Hemmer nevetve. – És még távolról sem végeztem. Ki tudja? Lehet, hogy találok valamit, ami egész más irányba mutat.

Puszta feltevések és kérdések, válasz nélkül, és egymásnak ellentmondó nyomok. Ha ez így folytatódik, ismét kiújul a migrénje.

– Igen, itt vagyok – szólt bele Bernstorff a mobiljába, miközben visszafelé tartott a többiekhez.

Hesk megfordult, és rájött, hogy teljesen megfeledkezett a nőről.

– Így van. DK556919B – folytatta a nő. – Rendben, köszönöm. – Azután letette a telefont, és a többiekhez fordult. – Megvan a név, amelyre a fegyvert bejegyezték.

– De jó. Akkor legalább egyvalami a helyére került. Halljuk, ki az! – De még mielőtt a nő felelhetett volna, Hesk már látta rajta, hogy nem akárkiről van szó, és amint elhangzott a „Mogens Klinge” név, önbizalma utolsó morzsái is semmivé lettek. – Csak nem arra a Mogens Klingére gondol? – próbálkozott, jóllehet pontosan tudta, hogy arra gondol.

– Hát nem tudom. Miért, hány van belőlük?

– Na várjunk csak! – mutatott Heinesen a volán mögött ülő holttestre. – Ő a rendőrségi hírszerzés műveleti vezetője?

Bernstorff bólintott.

– Több fegyver viselésére is volt engedélye.

– De attól, hogy ez az ő fegyvere, még nem kell, hogy ő legyen az.

– Nem, de az autóra is rákérdeztem, és az is az ő nevén van.

– Oké – szólalt meg Hesk, csak hogy egy kis időt nyerjen. – Ez kétségtelenül más megvilágításba helyezi a dolgokat. – Morten, gondoskodnál róla, hogy jelentősen nagyobb területet zárjanak le, még mielőtt a média megneszeli a dolgot? Minél tovább titokban tudjuk tartani, annál jobb.

Miközben Heinesen elsietett, Hesk kinyitotta a sofőrülés melletti ajtót, és benézett az arccal a volánon fekvő férfira. Ahhoz, hogy biztos lehessen a dolgában, természetesen az igazságügyiseknek kell azonosítaniuk a holttestet, ami időigényes művelet, így hát egyelőre annyit tehetett, hogy a holttestet az ülés háttámlájához döntötte.

A férfi arcán gyakorlatilag nem volt sérülés. Egyedül a nyitott száj és a meglepett arckifejezés árulkodott arról, hogy valami nincs rendben. Mintha fogalma sem lett volna arról, mit tesz majd a lövedék a tarkójával. De tény, hogy ő volt az, a rendőrségi hírszerzés legnagyobb kutyája, ehhez kétség sem fért.

Hesk kihúzta magát, és elfordult az autótól és a többiektől. Majd a kordonok mellett elhaladva egészen a rakpart széléig ment, és szétnézett a napfényes víztükrön, át a túloldalra, ahová már megérkeztek az első, korán kelő turisták, hogy megnézzék a kis hableány szobrát.

Visszaemlékezett arra, amikor ő maga először látta. Milyen csalódott volt, amikor kiderült, hogy egyáltalán nem akkora, mint várta. Most is hasonló volt a helyzet. Ezen a reggelen semmi nem úgy alakult, ahogy gondolta és tervezte, és bármennyire szűkmarkúan bánnak az információkkal, a Mogens Klingéről szóló hírek hamarosan kiszivárognak, és akkor elszabadul a pokol.

3.

A három munkaállomás egyikénél, a monitor mögött Fareed Cherukuri ült, és épp különböző parancsszavakat írt a számítógépbe. Abban az időben, amikor még a TDC mobilszolgáltatónál dolgozott, minden szabadidejét annak szentelte, hogy különféle hírességek beszélgetéseit hallgatta le, és tűzfalakat tört fel, csak hogy fel ne eméssze az unalom.

Mellette ült a barátja, Csiang Vo, szintén a TDC ügyfélszolgálatának kallódó programozózsenije, aki a Sleizner hálószobájának kristálycsillárját mutató képernyőt figyelte.

Mindkettejüket Dunja bérelte fel, aki ugyan szerény összeget fizetett nekik, mégis lehetőséget kaptak, hogy csináljanak valami mást is, mint hogy az ügyfelek idióta kérdéseire válaszoljanak.

– Ezt nem értem – szólalt meg Csiang, le sem véve a szemét a képernyőről. – Mikor kelt fel?

– Öt óra nyolc perckor, ha lehet hinni a mobiljára telepített alvásfigyelő applikációnak. Vagyis tizenhét perce.

Az egyik hangszóróból távoli vécéöblítés hangja hallatszott.

– És nem utazik el valami hajnali repülőjárattal? – kérdezte a mögöttük álló Dunja, miközben Csiang visszahúzta az időjelző mutatót, hogy újra lejátssza a filmfelvételt.

– A naptárában nem szerepel ilyesmi – klikkelt tovább Fareed a mobiltelefonok kijelzőjéhez hasonlító képernyőn sorakozó menük közt, míg el nem ért egy magas oszlophoz, amelyen különböző időpontokra beállított ébresztések szerepeltek. – Úgy tűnik, a mobil nem is volt ébresztésre beállítva, csak a szokásos, fél hetes időpontra.

– És az sms-ek? – nyújtózott ásítva Csiang. – Vagy nem hívta fel valaki?

– A telefonja le van némítva, és mélyen aludt. De várj csak, mindjárt megnézem! – Fareed belépett az üzenetek mappájába. – Nem, itt sincs semmi.

Csiang monitorján most megjelent a hanyatt fekvő Kim Sleizner, behunyt szemmel és nyitott szájjal, az ágyneműjébe tekeredve.

– Úgy tűnik, nyugtalanul aludt – mutatott Csiang az ágyban uralkodó káoszra.

– Ahogy az utóbbi éjszakákon általában – felelte Dunja, miközben a felvételen Sleizner hirtelen felriadt, és úgy nézett körül, mintha azt se tudná, hol van.

– De talán ezúttal még rosszabbul. Lehet, hogy most tört rá a félelem.

– Most komolyan azt akarod mondani, hogy rossz a lelkiismerete?

– Miért ne? – vont vállat Csiang. – Még a rossz elefántnak is…

– Kérlek, ne…! – vágott közbe Fareed. – Túl korán van még az elefántos hasonlataidhoz.

– Azokhoz mindig – tette hozzá Dunja.

– Megmondjam, mihez van túl korán? Mi? – vágott vissza Csiang.

– Ne, kímélj meg! – felelte Fareed.

– Inkább azt derítsd ki, mi történt! – biccentett Dunja a képernyő felé, amelyen Sleizner épp az oldalára gördült, és ezzel el is tűnt a képből.

Csiang a fejét rázta.

– Az ember már-már hajlamos azt hinni, hogy tudja, meghekkeltük a telefonját, és csak szórakozik velünk.

Dunja a szája elé tette a kezét, és feltekerte az egyik hangszóró hangját, amelyből némi csend után Sleizner sóhajtozása hangzott fel: – Bassza meg, bassza meg, bassza meg…!

– Aki csak szórakozik, nem csinál így – magyarázta Fareedhez fordulva. – Szerinted?

– Nem, szerintem sem. Ez az egész nem normális, ha Sleiznerről van szó.

A monitoron közben Sleizner visszagurult a képbe, és felült az ágy szélére, ahol úgy megnyújtózott, hogy csak úgy ropogtak a nyakcsigolyái és a gerince, majd felállt, és ismét eltűnt a képből.

– Próbálj meg valós időben visszamenni! – magyarázta Dunja, Csiang pedig belekattintott az egyik legördülő menübe.

A képen ugyanaz a kristálycsillár jelent meg a mennyezeti tükörben, a hangszóróból azonban ezúttal az hallatszott, ahogy Sleizner visszafelé tart a hálószobába.

– Most pedig légy jó fiú, és vidd magaddal a mobilodat is! – kérte Csiang.

Ám mindössze egy árnyékot láttak elhaladni az ágy mellett, amely ugyanolyan gyorsan ismét el is tűnt.

– Na, pont erről beszélek. Ez a rohadék játszik velünk!

– Küldök neki egy sms-t a TDC-től, az új szolgáltatói beállításokról – jelentette ki Fareed, és el is indult.

– De le van némítva a készüléke, nem? – vetette fel Dunja.

– Már nem – hangosította ki Fareed Sleizner mobilját, amennyire csak lehetett, és elküldte neki a szolgáltatói sms-t, amelyre a készülék egy határozott, leginkább tűzjelzőre emlékeztető, sípoló hangot adott ki.

Nem telt bele sok idő, és Sleizner visszatért a képbe, kézbe vette a mobilját, mire az egész monitort betöltötte az ábrázata, ahogy az üzenetet olvasta. Amint végzett vele, visszatette a mobilt az éjjeliszekrényre, majd ismét eltűnt.

Fareed felsóhajtott, és Csianghoz fordult.

– Mit gondolsz, ne próbáljuk ki a TC 5-öst, csak hogy megbizonyosodjunk afelől, nem a szokásos reggeli jóga miatt csinálja?

– Miért is ne? – vont vállat Csiang. – Rosszabb már úgyse lehet, mondta az elefánt, és bedugta az ormányát a…

– Csiang! – vágott a szavába Dunja, és biztatón rámosolygott, mire a férfi sóhajtva bekapcsolt még egy számítógépet, és hozzácsatlakoztatott egy vezérlőegységet két joystickkal.

Erre a monitoron egy kép kezdett kirajzolódni, amely hamarosan betöltötte az egész képernyőt, és láthatóvá vált az épület a végtelen jel formájú háztetővel, amelynek belsejéből két üvegbúra emelkedett ki. A ház előtt látszott a kékeszöld víztükör, a túloldalon pedig néhány acél és üveg irodaépület. Mögöttük a Vesterbro városrész körvonalai rajzolódtak ki a horizonton, jobbra pedig a Tivoli körhintája aranyozott tornyával. A joystick segítségével Csiang visszafordította a kamerát az épület felé, annak is a felső szintjére, amely egyetlen nagy teraszból állt, padlótól a plafonig panorámaablakkal.

A drón visszatükröződött az ablaküvegben, de amint Csiang beállította a helyzetét és az élességét, egyenesen be lehetett látni Sleizner nappalijába, amelynek szerény berendezése mindössze egy, a szoba közepén álló, nagy méretű ülőgarnitúrából, egy étkezőasztalból, valamint egy hatalmas lapostévéből állt, amely mellett egy színes gyerekrajzhoz hasonló műalkotás lógott. Sleiznernek azonban nyoma sem volt sehol.

– Úgy tűnik, igazunk volt – jegyezte meg Fareed, mialatt Csiang a drónt a ház oldala felé irányította. – Semmi nudista jóga vagy egyéb meztelenkedés. Valami biztosan történt.

– Na igen, úgy tűnik, sajnos – hagyta annyiban Csiang. – De legalább megvan.

A szomszédos dolgozószobában a két vékony függöny össze volt húzva, és korlátozta a belátást. De semmi kétség, Sleizner görnyedt odabent a számítógép fölé.

– És amennyire én látom – folytatta Csiang, ráközelítve Sleizner mozdulatlan két karjára –, nem csak szörfölget egy kicsit a neten reggeli lazulásképpen.

– Lehet, hogy talált valamit a reggeli hírek között? – ült le Dunja az egyik számítógép elé. – Valamit, ami…

– A francba! – hördült fel hirtelen Sleizner. – Az a rohadt ribanc! – Majd a képernyőn látszott, ahogy az arcához kap, és a fejét rázza. – Ez nem lehet igaz! Bassza meg, ez nem lehet igaz!

4.

Jan Hesknek fel sem tűnt, amikor meglátta a nőt az autóban, hogy milyen szép, csak ahogy belépett az igazságügyi boncterembe, és az erős lámpa fénye megvilágította dús, göndör haját, lágy arcvonásait és sima, aranybarna, már-már fénylő bőrét.

A tekintetét mégis inkább a nő melletti boncasztalon fekvő holttest vonzotta. A holttest, amely a legnagyobb jóindulattal sem volt szépnek nevezhető, és ránézni sem volt kellemes, noha szétlőtt fejét egy zöld takaró fedte.

Mogens Klinge vele egyidős volt. Valahányszor látta őt a tévében, ahogy interjút adott, mindig frissnek és erőtől kicsattanónak látszott laza öltözetében, amely általában farmerből és pulóverből állt. Most azonban anyaszült meztelenül feküdt ott, és a bomlás folyamata szembeötlőbb már nem is lehetett volna.

A férfi teste sápadt volt, és malacrózsaszín, és bár Klinge bizonyára ügyelt rá, hogy a testtömegindexe ne lépje túl az egészséges határt, a derekán a zsírpárnák úgy néztek ki, akár a kelt tészta. Ráadásul mintha a testszőrzete is foltokban nőtt volna, bár ez feltehetőleg az ügyetlen borotválkozás eredménye volt. És ha mindez még nem lett volna elég, a pénisze is szinte láthatatlanná zsugorodott dús fanszőrzete alatt.

Vajon ő maga is ennyire visszataszítóan festene? Ő, aki sosem volt kövér, a derekára mégis zsírpárna nőtt, pedig hetente kétszer is járt futni? Ő, aki mindenféle fitneszeszközöket vett otthoni használatra: súlyzókat, egyensúlyozó deszkát és jógaszőnyeget?

Hesk az igazságügyi orvosszakértőhöz, Trin Bladhhoz fordult, aki a nő széttárt lábai fölött görnyedt, és nagyítón keresztül tanulmányozott valamit a comb belső oldalán. Annyira koncentrált e műveletre, hogy észre sem vette a közelében álldogáló Hesket, aki végül a szájához emelte a kezét, és megköszörülte a torkát.

– Jaj de türelmetlen! – szólt rá a nő. Esze ágában sem volt felfüggeszteni a műveletet.

– Elnézést, tudom, hogy még csak most fogott hozzá. Mindössze azt szerettem volna megtudni…

– Semmi vész – fordult oda hozzá Trin. – A „türelmetlenség” szót ugyanis azok találták ki, akiknek sosem sikerül semmit befejezniük.

A férfi bólintott.

– Tudja, ez az első, teljesen önálló nyomozásom.

– Tisztában vagyok vele.

– Valóban? Én említettem, vagy valaki mástól…?

– Az izzadságcseppek a homlokán és ez a merev, kissé ideges előadásmódja elárulják.

– Nem vagyok ideges. Csak szeretném jól végezni a dolgom.

– Így van. És annyira akarja, hogy fél, nehogy elrontsa.

Ez a nő keresztüllátott rajta.

– A halottakat is olyan ügyesen elemzi, mint az élőket? – kérdezte Hesk.

– Majd kiderül – fordult a nő holtteste felé Trin. – Ez a heg remélhetőleg segít a gyors azonosításban.

Hesk tett egy lépést előre, odahajolt a nő széttárt lábai fölé, és alaposan megnézte a jobb combja belső oldalán található, kereszt alakú, több centiméteres sebhelyet. Ekkor ötlött az eszébe, hogy Torben Hemmer bizonyára ezt fotózta reggel akkora lelkesedéssel.

– Először abból indultam ki, hogy csupán egy sérülés, amely véletlenül kereszt alakú – folytatta az igazságügyi orvosszakértő.

– De?

– Először is ez egy nagyon szokatlan hely a sérüléshez. Másodszor varratoknak nem látom nyomát, vagyis feltehetőleg szándékosan okozták.

– Úgy érti, megkínozták?

– Az is elképzelhető, de ha valaki fájdalmat akar okozni másnak, vannak ennél sokkal egyszerűbb és hatékonyabb módok is. Ráadásul, ha abból indulunk ki, hogy a nő prostituált volt, ez olyan, mintha az ember tönkretenné az árut, amit aztán el akar adni.

Hesk buzgón bólogatott. Ebből a szögből kétségkívül jól látszott a heg.

– Ha engem kérdez, szerintem magának csinálta. Mint egy tetoválást. De mondom, ez csak tipp.

– Tetoválást – nézett az orvosra Hesk. – Úgy érti, jelezni akart vele valamit?

– Nem, nem értem sehogy. Csupán találgatok.

– De hisz a kereszt a halál szimbóluma.

– Igen, meg sok minden másé is, és a koponyával együtt a legnépszerűbb szimbólumok egyike, amelyeket az emberek magukra tetováltatnak. Fogalmam sincs, miért. Számomra ez éppoly felfoghatatlan, mint az, miért is tetováltatnak egyáltalán. De ez én vagyok – vonta meg a vállát a nő. – Most pedig szeretném folytatni a vizsgálatot, ha nem gond.

– Csak még valami, azután ígérem, békén hagyom. Mit gondol a reggeli eszmefuttatásunkról? Talált valamit, ami alátámasztja az elméletünket, vagy gondoljuk újra az egészet?

– Arra gondol, amely szerint Klinge szex közben megfojtotta a nőt, azután főbe lőtte magát, és egyidejűleg vízbe hajtott a stégről?

– Igen, valami ilyesmire.

– Nos, még alig fogtam bele a munkába, de eddig nem találtam semmi olyan nyomot, amely ennek ellentmondana.

Hesk azonnal érezte, hogy nagy kő esik le a szívéről. Talán mégis ügyesen felgöngyölítik ezt az esetet.

– Szóval meg tudta állapítani, hogy szexeltek?

Az orvosszakértő bólintott.

– Igen. De csak vaginális behatolás történt, méghozzá elég békés módon. Csak régebbi sérülések nyomait találtam meg a nő testén.

– És mi a helyzet a fojtogatás nyomaival? Biztosan megállapítható, hogy a férfi kezétől származnak?

– Azt hiszem, erre nehéz válaszolni – lépett oda Trin a vizsgálóasztal másik végéhez, és a nő nyakán látható nyomokat kezdte tanulmányozni.

– Ha a férfi befelé fordított pecsétgyűrűt viselt volna, vagy ilyesmi, az más lenne. De ezek a nyomok gyakorlatilag bárkitől… – Majd elhallgatott, és egyre erősebben szorította a nyakat.

– Különös – jegyezte meg kis idő múlva magában, azután kinyitotta a nő száját, és egy kis méretű zseblámpával belevilágított.

– Talált valamit? – kérdezte Hesk, ügyelve arra, nehogy túl közel menjen hozzá. A világért sem szerette volna zavarni az orvost.

Választ azonban nem kapott. Mintha Trin meg sem hallotta volna a kérdését, folytatta a vizsgálatot, és bedugta a mutató- és a középső ujját a nő torkába, olyan mélyen, hogy Hesk már maga is öklendezni kezdett tőle.

Ebben a pillanatban egy széles vállú, kék overallos férfi tárta ki az ajtót, majd egy fénycsövekkel és villanykörtékkel megpakolt kocsit tolt be maga előtt.

– Jó napot! – köszönt rájuk kelet-európai akcentussal. – Csak kicserélem a lámpákat.

– Semmi baj – húzta ki az ujját Trin a nő szájából, majd egy vizsgálóeszközökkel telepakolt asztal felé fordult, és kiválasztott egy legalább húszcentis szikét.

Bár Hesket jobban érdekelte volna, mit csinál az orvosszakértő, valamiért mégsem tudta levenni a tekintetét az overallos férfiról, aki szétnyitotta a létráját, felmászott az egyik lámpatesthez, majd nekiállt, hogy leszerelje. Hesknek feltűnt, hogy a férfi jobb kezéről hiányzott a gyűrűsujj.

Kis idő múlva visszafordult Trinhez, aki a szike segítségével kihúzott valamit a nő szájából, Hesk pedig odalépett mellé, hogy közelebbről szemügyre vehesse.

Nem tudta, mi lehet az. Mindössze egy nyáltól csillogó színes textildarabot látott. Sárga, narancssárga, rózsaszín, arany és zöld színe volt. Keskeny, színes csíkok buktak ki a nő szájából, mintha soha nem akart volna vége szakadni az anyagnak.

– Nem úgy néz ki, mint egy díszzsebkendő? – kérdezte Hesk, amikor Trin kihajtogatta a négyszögletes anyagot az egyik szélső kisasztalon.

– De igen – bólintott az orvosszakértő. – Ami viszont azt is jelenti, hogy a forgatókönyvük részben nem stimmel.

– Ezt hogy érti?

– Itt nem egy elvadult fojtogatós szexről van szó, hanem szándékos emberölésről.

Hesk bólintott, és megpróbálta a kirakós új darabját beilleszteni a már meglevők közé, amikor észrevette, hogy a létrán álló férfi egy fénycsővel a kezében őket és a bizonyítékot bámulja.

– Már ne haragudjon, de nem azért jött, hogy kicserélje a lámpákat? – kérdezte, és közben odalépett hozzá.

– De igen – kelt életre a férfi, és kicsavarta az egyik fénycsövet a foglalatból.

– Lehet, hogy ostoba kérdés, de tulajdonképpen mi értelme kicserélni őket? – faggatta Hesk még közelebb lépve. – Elvégre működnek.

– Én nem tudom – magyarázta a karbantartó hirtelen angol nyelvre váltva. – Akar beszélni a főnökömmel? Jobb lenne. Hívom is.

– Nem, nem szükséges. De az igazolványát látni szeretném – felelte szintén angolul Hesk.

– A mimet?

– Az igazolványát. Láthatnám? – ismételte meg Hesk. Ahogy a sporthorgász esetében, most is úgy érezte, valami nem stimmel.

– Miért? Nem értem – lépkedett lefelé a létrán a férfi. – Nem csináltam semmit.

– Én nem is mondtam, hogy csinált. De mi itt épp egy nyomozás kellős közepén tartunk, és szeretnék megbizonyosodni afelől, hogy minden rendben van.

– De nincs itt nálam.

– Jó, akkor hol van?

– Az irodában.

Ekkor kinyílt az ajtó, és egy másik férfi dugta be a fejét rajta.

– Wratlov, mit piszmog már? Nem érünk rá egész nap!

– Ez az ember látni akarja az igazolványomat, de nincs nálam.

– Csak kicserélünk néhány fénycsövet – lépett be a férfi, és odasétált Heskhez. – Mi ezzel a gond?

– Az, hogy furcsának találom, hogy még jól működő fénycsöveket kell kicserélniük, és épp akkor, amikor mi itt vagyunk.

– Minden fénycsövet kicserélünk energiatakarékosra. Csak az előírást követjük.

– Nálam meg az az előírás, hogy tudnom kell, ki tartózkodik velem egy helyiségben, amikor épp nyomozok. Szóval vagy megmutatják a személyijüket, vagy békén hagynak minket.

– Oké – bólintott a férfi. – Akkor ezt a helyiséget majd később csináljuk meg. Mikor végeznek?

– Ne tőlem kérdezze, hanem tőle! – biccentett Hesk az orvosszakértő felé, aki időközben folytatta munkáját, és már a nő vörösre lakkozott körmeit vizsgálta a nagyító alatt. – De úgy látom, a hölgy jelenleg túlságosan elfoglalt ahhoz, hogy válaszolhasson.

A férfi erre bólintott a kollégájának, aki visszatette a fénycsövet és a búrát, majd lemászott a létráról, és összecsukta.

– Hát magát hogy hívják? – kérdezte, miközben segített a kollégájának kihordani a felszerelést.

– Hesk vagyok. Jan Hesk.

– Ezzel megvolnék – közölte Trin, amint a két férfi kilépett a helyiségből, és becsukták maguk mögött az ajtót. – Egészen leizzadt.

– Ezt a megjegyzését figyelmen kívül hagyom – felelte Hesk, bár ő is érezte –, épp csak az a helyzet, hogy nem szeretném, ha illetéktelenek…

– Így remélhetőleg nem rázza majd ki a hideg ettől – vágott a szavába Trin, aki egy fogóval megszorította a nő középső ujjának körmét, és addig húzta, míg az teljesen le nem vált az ujjról.

– Mit talált? – kérdezte Hesk, odalépve hozzá.

– Ezt itt – kapargatta meg a nő a feltépett köröm hátsó oldalát egy hosszú, vékony eszközzel, és felmutatta a vérvörös színű lerakódást. – Ez nem a saját vére – magyarázta.

– Nem. Bizonyára megkarmolta a férfit.

– Igen, az ember ezt gondolná – kente rá a bőr- és vérmaradványokat Trin egy vizsgálóüvegre, majd a fény felé tartotta. – A gond csak az, hogy Mogens Klinge testén egyetlen karmolásnyom sincs.

5.

Már kilenc óra múlt, vagyis több mint négy óra telt el azóta, hogy Kim Sleizner a szokottnál jóval korábban felébredt, és kikelt az ágyból. A reggeli tollászkodás után fél órát töltött a dolgozószobájában a számítógép előtt.

Azt sajnos nem látták pontosan, mit csinált. Ehhez ugyanis be kellett volna hatolniuk a lakásába, és feltelepíteniük egy billentyűzetfigyelő programot a gépére, amelynek kockázatát egyelőre túl magasnak ítélték.

Ezután Sleizner sietve lezuhanyozott, felöltözött, és elindult az irodájába, anélkül, hogy megitta volna az algaport, moszatokat és spenótot tartalmazó reggeli smoothie-ját, és még a relaxációs zenével kísért kötelező reggeli jógagyakorlást is kihagyta.

Más szóval Sleizner aznapi reggele a legkevésbé sem a megszokott mederben folydogált.

Csak a rendőrségre érve, az irodájából kezdett e-maileket és sms-eket írni. Jóllehet, Dunjáék megfigyelése szerint semmi nem árulkodott arról, mi oka volt, hogy olyan korán kelt.

Munkaidejének jó részét a szokványos adminisztratív hülyeségek töltötték ki: a kiadásokról tárgyalt, az alkalmazottak beosztásáról, és lefolytatott néhány beszélgetést arról is, hogyan és mikor hozzák nyilvánosságra az ügyek felderítési statisztikáit.

Az egész olyan dögunalmas volt, hogy Csiang azon élcelődött, az is izgalmasabb lenne, ha egy fa növekedését figyelnék. Ám még mindig volt hozzá energiájuk, sőt, az utóbbi órákban megfeszítettebben dolgoztak, mint bármikor.

Ugyanez azonban igaz volt Sleiznerre is, aki ezen a délelőttön szokatlanul hatékonynak bizonyult.

Megválaszolt számos, jóval korábban érkezett e-mailt, ezenkívül lemondta a részvételét az összes, aznapra tervezett megbeszélésen, és épp azon munkálkodott, hogy kiterjessze ezt a következő hétre is.

Az egyetlen magyarázat, amelyben valamennyien egyetértettek, az volt, hogy eltakarít maga után. Ami jelenthette azt, hogy az eltűnését akarja előkészíteni, és azt is, hogy valami olyan komoly esemény történt, ami miatt minden mást félre kellett tennie. De bármit is jelentett, az biztos, hogy Sleizner elég nagy nyomás alatt állt.

Dunja odalépett Fareedhez, aki egy csésze teával a kezében felváltva nézte a két képernyőt.

– Találtál valamit? – kérdezte.

– Hát, nem is tudom. Talán. Mit gondolsz erről? – Majd az egyik képernyőre mutatott, amelyen Sleizner levelezése volt látható. – Ezt három perccel ezelőtt kapta az egyik privát címére:

Feladó: bordsreservation@restaurantzeleste.dk

Címzett: kim.sleizner001@gmail.com

Tárgy: Asztalfoglalás

Üdvözlöm, Kim,

Köszönjük, hogy asztalt foglalt három személyre a Zeleste étterembe.

Várjuk Önöket szeretettel 2012. augusztus 3-án, pénteken, 14:30-tól 17:00 óráig.

Rendelési szám: 15962897

Amennyiben lemondaná foglalását, kattintson ide.

Üdvözlettel:

A Zeleste étterem személyzete

– De hiszen már délután van – jegyezte meg Dunja. – Szerepel valami erről a naptárában?

– Egyelőre nem. Az egész délutánja szabad, a fél egy és kettő között esedékes költségvetési tárgyalást is lemondta, ahogy azt a megbeszélést is a HR-részleggel, amelyen a nap hátralevő részében kellett volna részt vennie. Tudod, ahol a rendőrség új értékelési szempontjait akarták megvitatni a jobb munkahelyi légkör érdekében.

Dunja bólintott. Ez pont az a megbeszélés volt, amelyen jót röhögtek. Sleizner maga tett rá javaslatot néhány héttel ezelőtt, minden bizonnyal azért, hogy önmagát fényezze, és mindenkinek bizonygassa, milyen rendes, együttérző főnök. Most azonban szemmel láthatólag közbejött valami, ami fontosabb volt, mint a tisztelet, az empátia, az egyenlőség és a sokszínűség.

– Van valami fogalmunk arról, kivel akar találkozni?

Fareed csak a fejét rázta.

– Csiang épp ezen munkálkodik. De ahogy elnézem a testtartását, nem megy valami jól a dolog.

– Nem én szoktam örökké panaszkodni, mert fáj a hátam – vágott vissza Csiang, aki bőszen kattintgatott az egérrel az egyik képernyőn.

– A Facebookon nézted már? – érdeklődött Dunja.

– Persze. Meg a Twitteren is. És a Wordfeudon.

– Wordfeudon? – lepődött meg Fareed.

– Igen, néhány hete töltötte le, és chatelni is lehet rajta. De azokon az e-maileken kívül, amelyeket ti is olvastatok, úgy tűnik, senkivel sem lépett kapcsolatba. Még annyi időre se mozdult ki az irodájából, hogy behozza a reggeli kávéját, és váltson pár szót egy kollégával. – Ekkor valami hang csendült fel, mire Csiang felegyenesedett a széken. – Várjatok csak, valami történik!

– Mi? – lépett oda hozzá Dunja.

– Messenger-üzenetet küldött a mobiljáról.

– Kinek?

– Jan Hesknek.

– Hesknek? – fordult Fareedhez Dunja. – De ő elutazott nyaralni, nem?

Fareed bólintott.

– De igen. És tizenharmadikáig, hétfőig nem is jön vissza.

– Olvasd fel, mit írt!

– „Szia, Jan, csak szeretném, ha tudnád, hogy teljes mértékig megbízom benned – olvasta Csiang. – El sem tudok képzelni senkit, aki alkalmasabb lenne nálad ennek a nyomozásnak a vezetésére.” És egy szmájlival fejezte be.

– Nyomozás? Miféle nyomozás? Egy kukkot sem értek. Válaszolt valamit?

– Igen. Annyit, hogy „köszönöm”.

– És aztán? Nem folytatódik?

– De, szerintem Sleizner épp gépel valamit. De tudod, milyen tempóban azokkal a tömzsi ujjaival. – Csiang odasétált a kávéfőzőhöz, és újratöltötte a csészéjét. Amikor visszaült, újabb csengő hang hallatszott. – A nyomozás állása felől érdeklődik, és arról, mikor tart megbeszélést a csapat.

Dunja az egyik szabad számítógéphez sietett, belépett az Ekstra Bladet honlapjára, és valami olyasmi után keresgélt, ami elég jelentős lehetett ahhoz, hogy az egész gépezetet beindítsa. Ám nem talált mást, csak sztárpletykákat, fogyókúrás és nyaralási tippeket. A Politiken című reggeli lap sem volt sokkal jobb, bár ők legalább vették a fáradságot, és elvégezték a nagy nyári gömbgrilltesztet.

– És megérkezett a válasz Hesktől – folytatta Csiang. – Megy ez, mint a karikacsapás. „Negyed egykor találkozom a többiekkel. Mindannyiunknak rendeltem ebédet.” – Csiang a fejét rázta. – Egyszerre esznek és dolgoznak. Ennél nincs rosszabb.

– Apropó, Sleizner épp most írta be a naptárába kései üzleti ebédjét – szólalt meg Fareed a többiekhez fordulva. – Délután 14:30 és 17:00 óra között a „fogorvosához” megy.

Dunja egy szót sem értett. Mi kerülte el a figyelmüket? Mi lehetett annyira fontos, hogy Hesk megszakította miatta a nyaralását, Sleizner pedig elhalasztotta az összes megbeszélését, és bejelentkezett egy méregdrága ebédre azzal a mesével, hogy fogorvoshoz megy? Mindössze annyit tudott biztosan, hogy ez az a nap, amire várt.

6.

A sötétség, akár valami nagy, feneketlen lyuk, mintha a semmiből tűnt volna elő. Minden alkalommal ilyen volt. Akár egy biztosíték, amely hirtelen kiég, és körülötte minden kialszik és megáll.

És vele együtt érkezett a hideg, amely a mellkasából indult, majd szétáradt az egész testében. Aztán reszketni kezdett, de közben izzadt is, olyan intenzíven, hogy a verejtékcseppek patakokban áztatták a lepedőt alatta, amely rá is tapadt a hátára.

Amikor Fabian első alkalommal élte át ezt az érzést, azt hitte, csak rosszat álmodott. Most azonban már tudta, nem ez a helyzet. Nincs itt semmiféle elfojtott kép, amellyel a tudattalanja küzd.

Ébren volt, nagyon is ébren, ám csak a sötétséget észlelte maga körül, amely olyan nyomasztóan mély volt, hogy alig kapott levegőt.

Kedd óta minden reggel ugyanezt érezte: hideg verítékben úszva ébredt, és úgy vette a levegőt, mintha épp előtte futott volna le húsz kilométert. Már péntek volt, ő mégis újra és újra így zuhant bele tehetetlenül abba a feneketlen lyukba, ahol rideg és maró rettegés várta.

Három teljes napja, amely már egy örökkévalóságnak tűnt.

Akkor, kedd hajnalban, fél hatkor, amikor még abban a másik életében élt, amely soha nem jön többé vissza, fogalma sem volt még, mi történt. Honnan jön ez a fekete lyuk, a légszomj és a rettegés.