Lee Child – Andrew Child

AZ EGYETLEN LEHETŐSÉG

Lee Child – Andrew Child

AZ EGYETLEN
LEHETŐSÉG

A mű eredeti címe

No Plan B

Copyright © Lee Child and Andrew Child 2022

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

ISBN 978 963 452 722 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Azoknak, akiket túl korán veszítettünk el

1. fejezet

A megbeszélést egy ablaktalan helyiségben tartották.

Négyzet alakú volt, és azért nem voltak ablakai, mert egyik oldalát sem az épület külső fala határolta. Egy nagyobb, szintén négyzet alakú helyiség fogta körbe, azt pedig egy még nagyobb, nyolcszögletű szoba. Ezek az egymásba ágyazódó helyiségek alkották a S2-es részleg parancsnoki központját a Mississippi állambeli Winsonban található Minerva Büntetés-végrehajtási Intézetben. A másik, hasonlóan magas biztonsági fokozatú részleggel, az S1-gyel együtt ez volt a börtön legszigorúbban őrzött része. Az egész úgy épült fel, akár egy középkori vár a koncentrikus körökben álló falakkal. Úgy tervezték, hogy áthatolhatatlan legyen kívülről, még ha a legelszántabb fogolyszöktetők próbálják is megostromolni, és belülről se lehessen kitörni, a legdurvább fogolylázadás esetén sem.

A biztonságos mivolta mellett igazából azért választották a találkozóhoz ezt a helyet, mert ilyen eldugott volt, és ez lehetővé tette a teljes diszkréciót. Az S2-es részleg többi része ráadásul épp üresen állt. Nem tartózkodtak itt fegyőrök. Sem adminisztrátorok. A százhúsz magánzárka közül egy sem volt használatban. Annak köszönhetően, ahogy a jelenlegi vezetés igazgatta a börtönt, szükségtelennek bizonyultak. A vezetők nagyon büszkék voltak a progresszív hozzáállásukra, és jól kihasználták az ebben rejlő remek PR-lehetőségeket.

A szobában hatan foglaltak helyet, és ez volt a harmadik titkos találkozó, amit az utóbbi egy hétben tartottak. Egy keskeny, hosszú asztal körül ültek, és maradt két felesleges szék is, amiket a sima fehér fal mellé toltak. A világoskék polikarbonát bútorokat mind egyben öntötték ki, nem voltak rajtuk sehol illesztések. A formájuknak és az anyaguknak köszönhetően nehéz lett volna összetörni őket. Világos színük miatt könnyű volt észrevenni, ha mégis letört volna belőlük egy darabka. Praktikus ülőalkalmatosság, de nem valami kényelmes. Még az előző vezetés idejéből maradtak itt.

A férfiak közül hárman öltönyt viseltek. Bruno Hix ült az asztalfőn, a Minerva vezérigazgatója és a cég egyik alapítója. Damon Brockman üzemviteli igazgató és társalapító a jobbján foglalt helyet. Curtis Riverdale, a börtön igazgatója Brockman mellett ült. Riverdale mellett, az asztalnak ezen az oldalán egy rendőregyenruhás férfi foglalta el az utolsó helyet, Rod Moseley, a winsoni rendőrfőnök. Velük szemben, Hix balján ketten ültek. Mindketten a húszas éveik végén járhattak. Fekete pólót és farmert viseltek. Az egyiküknek eltört az orra, és mindkét szeme alatt fekete monokli éktelenkedett, a homloka tele volt sötétlila foltokkal. A másiknak gipszben volt a bal karja. Mind a ketten próbálták kerülni a többiek tekintetét.

– Akkor most van gond, vagy nincs? – Brockman megvonta a vállát. – Mondhatjuk-e biztosra, hogy van? Nem. Tehát folytatnunk kell mindent a tervek szerint. Túl sok forog kockán ahhoz, hogy bármiféle árnyak miatt menekülőre fogjuk.

– Nem – rázta meg a fejét Riverdale. – Én úgy látom, hogy ha gond lehet, akkor az azt jelenti, hogy gond van. A biztonság mindennél fontosabb. Ki kéne...

– Ki kéne derítenünk biztosra – vágott közbe Moseley. – És a megfelelő információk alapján meghozni a döntést. A kulcskérdés az, hogy a pasas belenézett-e a borítékba. Ezt kéne megtudnunk.

Mind hallgattak.

– Szóval? – Moseley kinyújtotta a lábát az asztal alatt, és megrúgta a törött karú férfit. – Ébresztő! Válaszoljon a kérdésre!

– Hagyjon már! – A férfi elnyomott egy ásítást. – Egész éjszaka vezetnünk kellett, hogy odaérjünk Coloradóba. Aztán megint egy éjszakát, hogy visszajöjjünk ide.

– Jaj, mindjárt megsajnálom! – bökte meg ismét a lábával a fiatalembert. – Halljuk! Belenézett a borítékba?

A férfi a falat bámulta.

– Nem tudjuk.

– Ha bele is nézett, az önmagában még nem jelent semmit – vélekedett Riverdale. – Ha megnézte, tudnunk kéne, hogy értette-e, mi az. És hogy tervez-e valamit tenni az ügyben.

– Teljesen érdektelen, hogy megnézte-e – jelentette ki Brockman. – Ha megnézte, akkor mi van? Nincs benne a leghalványabb utalás sem arra, amit tervezünk.

Riverdale megrázta a fejét.

– A péntek reggel tíz órát nagyon is világosan említi. Szerepel a dátum, az időpont, a hely.

– És akkor? – Brockman felemelte a kezét. – A péntek az öröm és az ünneplés napja. A világon semmi sincs benne, ami távolról is gyanús lehetne.

– De ott volt a borítékban a fénykép is. – Riverdale minden szótagnak a mutatóujja lóbálásával adott nyomatékot. – A4-es méret. Lehetetlen nem észrevenni.

– Ez megint csak nem jelent semmit. – Brockman hátradőlt a széken. – Hacsak a fickó tényleg ide nem jön, és meg nem jelenik pénteken. És még akkor se lesz belőle bajunk. Nagyon gondosan választottunk.

– Ez nem így van. Hogy választhattunk volna gondosan? Kilencből?

Moseley arcán mosoly suhant át.

– Hát nem ironikus, hogy az, akit kiválasztottunk, ténylegesen ártatlan?

– Én nem nevezném ironikusnak. – Riverdale a homlokát ráncolta. – És nem kilencen voltak. Csak öten. A többieknek volt családjuk. Amiatt kizártuk őket.

– Kilenc vagy öt, mindegy – szólt közbe Brockman. – Nem számít, hány. Csak a végeredmény a lényeg. És az elég jó. Még ha ez a fickó fel is bukkan, ugyan mennyire tudna közel jutni? Legalább harminc méterre lesz.

– Nem kell itt felbukkannia. Láthatja a tévében is. Vagy az interneten. Olvashat róla az újságokban.

– Van valami abban, amit az igazgató úr mond – jegyezte meg Moseley. – Talán jobb lenne, ha ez alkalommal nem hívnánk fel annyira a figyelmet az eseményre. Esetleg kizárhatnánk a médiát. Leadhatnánk valami rizsát arról, hogy tiszteletben tartjuk a fogvatartottak személyiségi jogait, vagy ilyesmi.

– Erre semmi szükség – rázta meg a fejét Brockman. – Gondolják, hogy ennek az embernek van tévéje? Számítógépe? Előfizet a New York Timesra? Az ég szerelmére, egy nincstelen senki! Nincs semmi gond, ne is próbáljanak találni egyet.

Hix az ujjaival dobolt az asztalon.

– A médiaszereplés jót tesz a hírnevünknek. Ez idáig mindig nyilvánossá tettük ezt az eseményt. Ha most változtatunk rajta, azzal csak magunkra vonjuk a figyelmet. Az emberek azt fogják gondolni, hogy valami nincs rendben. De szerintem tudnunk kéne, hogy megnézte-e a borítékot. – Hix odafordult a fekete pólósokhoz. – Mire tippelnek? Nincs rossz válasz. Ami történt, megtörtént, megértjük. Csak azt mondják, hogy mit gondolnak.

A törött orrú vett egy mély lélegzetet a száján keresztül.

– Én azt gondolom, hogy megnézte.

– Csak gondolja? – kérdezte Hix. – De nem biztos benne.

– Nem száz százalékig.

– Oké. Hol volt a boríték?

– A táskában.

– Hol volt a táska?

– A földön.

– Lerakta?

– Szükségem volt mindkét kezemre.

– Hol volt a táska, amikor megérkezett a kocsi? – kérdezte Hix.

A törött karú válaszolt:

– A földön.

– Ugyanazon a helyen?

– Honnan tudjam? Nem voltam ott, amikor Roberto letette. És amikor felvettem, ő nem volt eszméleténél.

Hix egy pillanatig hallgatott.

– Oké. A fickó mennyi ideig maradt magára a táskával?

– Nem tudjuk. De nem lehetett hosszú idő. Legfeljebb egy-két perc.

– Szóval lehetséges, hogy megnézte – állapította meg Hix. – Vagy legalábbis rápillantott.

– Úgy van – bólintott a törött orrú. – És ne feledjék, a zsák ki is volt hasadva. Az hogyan történt, és mikor? Nem mi csináltuk.

Brockman előredőlt.

– Az alapján, amit elmeséltek, nagy kavarodás lehetett. Mindenhol roncsok, teljes káosz. A zsák valószínűleg véletlenül hasadt ki. Ez nem tűnik fontos nyomnak. És a másik két emberünk se jelentette, hogy a pasas belenézett volna.

A törött karú azt mondta:

– Jelentést se tettek. Azt se tudjuk, hol vannak.

– Nyilván még úton visszafelé – vélekedett Brockman. – Valószínűleg problémák vannak a telefonjukkal. De ha aggódnunk kellene, akkor már megtalálták volna a módját, hogy értesítsenek minket.

– És a pasas egy szót se szólt róla a rendőrségnek – tette hozzá Moseley. – Párszor beszéltem már egy ottani hadnaggyal. Ez is csak jelent valamit.

– Én továbbra is úgy gondolom, hogy megnézte – erősködött a törött orrú.

– Le kéne állítanunk az akciót – mondta Riverdale.

– Ennél ostobább dolgot még nem is hallottam! – tiltakozott Brockman. – Nem mi választottuk ki a dátumot, sem az időpontot. A bíró döntött így, amikor aláírta a szabadon bocsátási papírokat. Ezt maguk is tudják. Ha valami hülye időhúzó taktikába kezdünk, akkor máris készülhetünk egy alapos vizsgálatra. És tudják, annak mi lenne a vége. Ennyi erővel akár fejbe is lőhetnénk magunkat, itt és most.

Riverdale a homlokát ráncolta.

– Nem azt mondom, hogy késleltessük. Csak azt, hogy térjünk vissza az eredeti tervhez. Eleve hiba volt változtatni.

– Az megoldaná a péntek problémáját. Már ha van probléma. De akkor nem tudnánk kimászni a nagyobbik pácból, amit Carpenter helyzete okoz.

– Én az elejétől fogva mondtam, hogy ennek egyszerű a megoldása. Egy golyó a tarkójába. Megcsinálom én magam, ha maguk ilyen kényesek.

– Tudja, hogy ez mibe kerülne? Mennyi üzletet veszítenénk?

– Ha ez a pasas összerakja a képet, akkor sokkal többet fogunk veszíteni a pénznél.

– Ugyan hogy tudná összerakni?

– Eljöhet ide. Maga mondta. Körbeszaglászhat. Valamikor katonai rendőr volt. A vérében van a nyomozás.

– Már hosszú évek óta leszerelt – mondta Moseley. – A hadnagytól ezt hallottam.

Hix megkocogtatta az asztalt.

– És mit tudunk még?

– Nem sokat. Nincs jogosítványa. Az adóhivatal szerint nem dolgozott sehol, amióta otthagyta a sereget. Nincs jelen a közösségi médiában. Nincsenek róla mostanában készült fotók. Csavargó életet él. Kicsit szomorú, de ez van. Nem úgy hangzik, mint ami sok aggodalomra adna okot.

– Akár csavargó, akár milliomos, ugyan ki az az őrült, aki átutazná a fél országot csak azért, mert elolvasott pár iratot, és látott egy semmitmondó fotót?

– Bárhogy spekulál, engem ez akkor is aggaszt – mondta Riverdale. – Ahányszor eddig találkoztunk, mindig azt hittük, hogy sikerült megoldanunk a problémát. De mindig tévedtünk. Mi van, ha most is így van?

– Nem tévedtünk. – Brockman a tenyerével az asztalra csapott. – Azon nyomban megoldottunk minden problémát. Kilencvenkilenc százalékban.

– Kilencvenkilenc. Az nem száz.

– Az élet nem tökéletes. Néha maradnak üvegszilánkok, amiket össze kell söpörni. Meg is tettük. Megtudtuk, hogy valaki információt szivárogtat. Betömtük a lyukat, ahogy megbeszéltük. Megtudtuk, hogy eltűnt a boríték. Visszaszereztük, ahogy megbeszéltük.

– És most itt van ez az idegen fickó, aki belenézett a borítékba.

– Talán belenézett. Nem tudjuk. De lássa be, ez nem valószínű. A rendőröknek nem beszélt róla. Ezt tudjuk. És nem szólt se az FBI-nak, se a Börtönök Szövetségi Irodájának. Arról értesültünk volna. Tegyük fel, hogy mindenre rájött abban a pár másodpercben, amíg magára maradt a borítékkal. Miért tartaná meg magának, amit megtudott? Mit kezdhet vele? Megzsarol minket? Gondolják, hogy péntekig valahogy megtesz majdnem kétezer kilométert? Ugyan már!

– Uraim! – Hix ismét kopogott az asztalon. – Elég! Jól van. Megmondom, hogy döntöttem. Nem tudhatjuk, hogy a pasas belenézett-e borítékba. Nem tűnik valószínűnek, úgyhogy nincs okunk pánikba esni. Főleg a következmények figyelembevételével. Ugyanakkor soha nem árt óvatosnak lenni. A fickó ugye könnyen felismerhető?

A törött orrú bólintott.

– Az biztos. Nem lehet nem észrevenni. Van vagy százkilencven centi, és legalább száztíz kiló. Rosszul öltözött.

– És elég jól összevertük, ezt se felejtsük el – tette hozzá a törött karú. – Én gondoskodtam róla.

– Meg kellett volna ölniük – mondta Brockman.

– Én azt hittem, meghalt.

– Meg kellett volna bizonyosodni róla.

– Hogyan? A másik két esetben azt az utasítást kaptuk, hogy „nézzen ki úgy, mintha baleset lenne”. Úgy gondoltam, ez erre a fickóra is vonatkozik. Nehéz lenne balesetnek beállítani, ha golyót röpítek a fejébe.

– Elég! – Hix megvárta, amíg csend lett. – A következő a terv. Megfigyelést indítunk, huszonnégy órában. Mostantól kezdve egészen szombatig. Ha a pasas beteszi a lábát a városba, mi már várni fogjuk. És ebben az esetben nem kell aggódni amiatt, hogy balesetnek tűnik-e a halála, vagy sem.

2. fejezet

Jack Reacher hétfő délelőtt érkezett meg a coloradói Gerrardsville-be, két nappal azelőtt, hogy a Minervában megtartották a harmadik titkos találkozót. Stoppal utazott, egy teherautó vette fel, amely egy, a várostól délre lévő farmra szállított lucernabálákat, úgyhogy az utolsó másfél kilométert Reachernek gyalog kellett megtennie. Jólesett neki a séta. Meleg volt, de nem túl nagy hőség. A tágas, kék égbolton felhőfoszlányok vitorláztak. A levegő ritkás volt, és tiszta. Ameddig csak a szem ellátott, a föld sík volt, zöld és termékeny. Az öntözőszivattyúk állványzatai jelezték a távolba nyúló szántóföldek határát, közöttük pedig mindenféle méretű és árnyalatú zöld hajtás és levél nyújtózott a napfény felé. Balra egy hegyvonulat uralta a horizontot. Meredeken ugrottak ki a hegyek a földből, fokozatosan emelkedő előhegyek nélkül, és a hósipkával borított csúcsok úgy hasítottak a levegőbe, mint egy fűrész fogazata.

Reacher tovább gyalogolt, amíg el nem érte a városka főutcáját, amely úgy nyolcszáz méter hosszú lehetett. A boltok és irodák már egy sarok után át is adták a helyüket a lakóházaknak. Az épületek egyforma méretűek voltak, egyszintesek, és mind egyforma tervezésűek. A koruk is hasonló lehetett, a tizenkilencedik század végén épültek – erről a némelyik szemöldökfa fölött bevésett dátum tanúskodott –, amitől olyan érzése támadt az embernek, mintha egy időkapszulába csöppent volna. Az építmények egy olyan korszak lenyomatai voltak, amikor még értékelték a mesteri szaktudást. Ez egyértelműen látszott. A homlokzatok mind kőből, márványból vagy gránitból készültek. Az ajtó- és ablakkeretek finoman megmunkált fából, aranyfüst lemezes díszítésekkel. És az épületeket minden szempontból makulátlanul tartották karban. Reacher nagyra értékelte, amit látott. De nem azért jött a városba, hogy megcsodálja az építészetét. Egy múzeumot akart felkeresni.

Előző nap a kezébe került egy újság, amit valaki ott hagyott egy bisztróban. Talált benne egy cikket, amely egy fogorvosról és egy fémdetektorról szólt. Az illető ajándékba kapta az eszközt a nyugdíjba vonulása alkalmából. Valami szakmai tréfa lehetett a kollégái részéről, mert azt beszélték róla, hogy ha tömést talált egy új betege fogában, amit más fogorvos csinált, mindig ragaszkodott hozzá, hogy kicserélje. A fogorvos, hogy eltöltse valamivel a hirtelen rászakadt sok szabadidőt, amatőr régészkedésre adta a fejét. Régóta foglalkoztatta az amerikai polgárháború története, úgyhogy végiglátogatott egy sor egykori csatamezőt, nagyokat és kicsiket, híreseket és kevésbé ismerteket. Arkansasban, Pea Ridge-nél talált egy csomó repeszszilánkot és egyéb tárgyakat. Ezekből összeállított egy utazó kiállítást, amely a déliek harci taktikájának fejlődését mutatta be. Reacher szeme megakadt ezen. Gerrardsville volt a kiállítás egyik helyszíne. És mivel csak pár kilométerre volt onnan, és a kiállítás még nyitva tartott, úgy gondolta, megnézi.

Megivott egy kávét egy útjába eső kávézóban, aztán még ebédidő előtt odaért a múzeumhoz. És ott is maradt zárásig, amikor kitessékelte az egyik kurátor. Alexandrának hívták a nőt. Reacher szóba elegyedett vele a kiállításról. Aztán áttértek arra a témára, hogy milyen éttermek vannak a városban, aminek az lett a vége, hogy elmentek együtt hamburgerezni. Alexandra egy eléggé lerobbant helyet választott. Rusztikus faasztalok voltak, mellettük hosszú padok. Nyikorgó padlódeszkák. A falakra régi lemezborítókat rajzszögeztek fel dekoráció gyanánt. De az ételt hamar kihozták, és a tányérok jól meg voltak rakva. És nem is került sokba. Reachernek minden nagyon tetszett.

Miközben ettek, áttértek a zene témájára, és utána elmentek együtt egy bárba. Kicsi volt, bensőséges, sötét. Egy bluesbanda játszott. Leginkább Magic Slim-feldolgozásokat, és pár Howlin’ Wolf-számmal is fűszerezték a műsort. Reacher ezt helyeselte. Alexandra rendelt két sört, és miközben iszogattak, megint témát váltottak. Ez alkalommal egészen más irányt vett a beszélgetés. Végül Alexandra lakásán kötöttek ki.

Egy üzlethelyiség fölött lakott, a városközpontban található fő kereszteződés közelében. Kicsi volt a lakás, a berendezés minimalista stílusú. Bútorok vagy dísztárgyak alig kaptak helyet benne. De volt hűtő, úgyhogy megittak egy újabb sört. És CD-lejátszó, tehát hallgattak még egy kis zenét. És volt hálószoba is. Mire odaértek, minden más szükségtelenné vált.

3. fejezet

A múzeum másnap reggel csak tízkor nyitott, úgyhogy Reacher és Alexandra addig maradtak az ágyban, ameddig csak lehetett.

Ágyban maradtak, persze azért nem alvással töltöttek minden percet. Alexandra tudta, hogy nagyon szorítja az idő, de még gyorsan lezuhanyozott. Okosabbnak érezte, figyelembe véve, hogy milyen aktivitást fejtett ki. Reacher kávét főzött. Aztán a nő búcsúzóul megcsókolta, majd elsietett, hogy tovább foglalkozzon a múlt általa választott szeletével. Reacher kissé kényelmesebb tempóban lezuhanyozott, aztán lesétált a földszintre, majd kilépett az utcára. Azon gondolkozott, mit tartogat számára a közvetlen jövő. Megállt, és egy pillanatig elbámult a hegyek felé. Aztán észrevett egy nőt, aki épp abba az irányba tartott. Az utca túloldalán sétált, nyugat felé, és már majdnem a kereszteződésnél járt. A zebránál piros volt a lámpa. A szemben lévő sarkon egy férfi ácsorgott, várta, hogy zöldre váltson a jelzés. Észak felől egy busz közeledett, hogy áthajtson kettőjük között a gyalogosátkelőn.

A buszsofőr csak egy villanást látott.

Egy elmosódott folt tűnt fel, alacsonyan, jobb kéz felől. Egy gömb alakú tárgy, amely úgy lendült, mintha egy tökéletes körív egynegyedét tenné meg. Mintha egy kötél végére erősítettek volna egy görögdinnyét – mesélte másnap a kirendelt pszichológusnak. Csakhogy nem görögdinnye volt, hanem egy fej. Egy emberi fej. Egy nőé. Öt-tíz centire a busz szélvédőjétől. Élesen és sápadtan kirajzolódott a napfényben, mintha máris egy kísértet feje lenne. Aztán a következő pillanatban eltűnt. De nem azért, mert a buszsofőr csak képzelte. Nem azért, mert csak látomás volt – imádkozott, hogy az legyen. Az ív folytatódott, a fej továbblendült, le a földre. A busz elé.

Aztán alá került.

A sofőr élesen balra rántotta a kormányt, és teljes erőből a fékre taposott. Nem habozott. Nem esett pánikba. Jó kiképzést kapott. Évek óta vezetett, tapasztalt sofőrnek számított. De így is elkésett. Hallotta, ahogy csikorognak a kerekek. Hallotta, ahogy sikoltoznak az utasok. És érezte az ütődést, majd ahogy tompa, visszafogott rezgés fut végig a kemény műanyag kormánykeréken. Kisebb volt a zökkenés, mintha belehajtott volna egy mély kátyúba, vagy mintha egy fatörzsnek ment volna neki. Csak épp az aszfaltnak nincsenek csontjai, amelyek szétroppannak. A fának nincsenek belső szervei, amelyek szétroncsolódnak és véreznek.

A sofőr lehunyta a szemét, és próbálta visszafojtani a hányingerét. Tudta, mi fogja várni, ha kiszáll a vezetőfülkéből. Előfordult már máskor is, hogy akaratlanul közreműködött egy öngyilkosságban. A foglalkozásával együtt járó kockázat volt ez.

A szemben lévő sarkon álló férfi sokkal többet látott a történésekből, mint a sofőr.

Látta az észak felé haladó buszt. Látta, ahogy a nő megérkezik a kereszteződés délkeleti sarkához. Semmi sem zavarta a kilátást. Elég közel állt, hogy hitelt érdemlő szemtanú legyen. A vallomásában azt mondta, hogy a nő nyugtalannak tűnt. Idegesnek. Látta, hogy az óráját nézi. Először arra gondolt, siet valahová. Úgy tűnt, mintha át akarna szaladni a zebrán, még mielőtt a busz odaérne. De nem tette. Megtorpant. Idegesen egyik lábáról a másikra helyezte a testsúlyát, amíg a busz már majdnem odaért mellé. Megvárta, hogy már ne legyen esély arra, hogy lelassítson, vagy hirtelen elkanyarodjon.

Aztán a kerekek elé vetette magát.

A nő magától ugrott. A szemtanú ebben biztos volt. Nem botlott meg, nem esett el. Szándékos lépés volt. Meg tudta állapítani az időzítésből. Abból, ahogy a teste felgyorsult. Amilyen ívben vetődött. A pontos célzásból. Semmiképp nem lehetett véletlen baleset. Szándékosan tette. Nem tudott rá más magyarázatot.

Reacher volt az egyetlen, aki valóban mindent látott.

Úgy tizenöt méterre járt a kereszteződéstől. Őt semmi sem zavarta a kilátásban, de szélesebb szögben látott rá a helyszínre. Megfigyelhette, ahogy a nő meg a férfi egymással szemben várakozik. És ő látott egy harmadik személyt is. Egy férfit. Úgy száznyolcvan centi magas volt, szikár alkatú, szürke kapucnis felsőt és farmert viselt. Azon az oldalon ácsorgott, ahol a nő, két és fél méterre tőle. A járda szélétől harminc centire állt, teljesen mozdulatlanul.

A férfi gondosan választotta meg a helyet, ez egyértelmű volt. Nagyjából a zebra közelében ácsorgott, hogy ne legyen feltűnő, amint céltalanul lézeng a járdán. Elég távol állt a nőtől ahhoz, hogy bárki bármiféle kapcsolatba hozhatta volna vele. De azért ahhoz elég közel, hogy amikor a busz közeledett, csak egy-két lépést kelljen megtennie, és a nő mellé érjen. Simák és ruganyosak voltak a mozdulatai. Inkább csak egy árnyéknak hatott, mint valódi fizikai jelenlétnek. A nő észre sem vette, amikor melléje lépett. Ahogy azt sem, amikor a férfi taszajtott egyet rajta.

A nő hátára tette a kezét, és meglökte. Apró mozdulat volt. Gazdaságos. Semmi drámai. A legtöbb megfigyelő észre sem vette volna. De a férfi céljának épp megfelelt. Ez biztos. Nem állt fenn annak a veszélye, hogy a nő csak megtántorodik, de visszacsapódik a busz orráról. Hogy megússza pár csonttöréssel és egy agyrázkódással. Erről a férfi lába gondoskodott. Megakadályozta, hogy a nő bármerre mozdulhasson. Csak hadonászva előredőlt, míg a bokája mozdulatlan maradt. Ilyenformán biztosítva volt, hogy teljes hosszában elvágódjon az úttesten.

Az ütés erejétől a nő lélegzete is elakadt. Az utolsó lélegzete. Mert fél másodperccel később a busz első kerekei olyan vékonyra lapították a hasát, mint egy összehajtogatott újság.

4. fejezet

A busz ferdén állt meg, keresztben az úton, mintha elkötötte volna egy részeg, aztán amikor megunta a szórakozást, otthagyta. Az eleje részben elzárta a kereszteződést. Reacher látta, hogy az ajtó fölötti elektronikus kijelzőn a buszjárat száma feliratot vált: HÍVJA A RENDŐRSÉGET! És látta a halott nő mindkét lábát. Kilógtak a busz alól, úgy félúton az elülső és a hátsó kerekek között. Az egyik lábáról leesett az edzőcipő. A férfi, aki a busz alá lökte, előkapott a farmerja hátsó zsebéből egy fekete szemeteszsákot, és szétrázta. Leguggolt a nő meztelen lába mellé. Benyúlt a busz alá, és kirántott valamit. Reacher meglátta, hogy a nő táskája az. A férfi beledugta a zsákba, felállt, megigazította a fején a kapucnit, aztán elsétált dél felé, és eltűnt szem elől.

Reacher srégen átvágott az utca túloldalára, a buszhoz. A járdán kezdtek gyülekezni az emberek, kiszaladtak a közeli boltokból, kávézókból meg irodákból, és megbámulták a holttestet. Egy öltönyös férfi megállt a kocsijával, és kiszállt, hogy jobban lássa, mi történt. De a kapucnis fickóra ügyet sem vetett senki. Eltűnt a csődület szélénél. Reacher átvágott a bámészkodók között, félrelökdösve az embereket, az egyiket a fenekénél taszítva meg. A kapucnis férfi elhagyta az utolsó nézelődőket is, és megszaporázta a lépteit. Reacher követte, még keményebben törve utat magának. Átfurakodott az utolsó pár között, és futásnak eredt. A férfi már majdnem húsz méterrel előtte járt. Reacher belehúzott, hogy behozza a lemaradást. Tizenöt méter volt a hátránya, majd tizenhárom. Ekkor a férfi meghallotta, hogy valaki követi. Hátrapillantott. Látta, hogy Reacher közeledik. Ő is a nyakába kapta a lábát, az egyik kezében továbbra is erősen szorította a szemeteszsákot. A másikkal benyúlt a kapucnija alá, és megigazgatta a jobb fülébe dugott kis fülhallgatót. Elhadart pár mondatot, aztán bekanyarodott egy balra nyíló sikátorba.

Reacher tovább rohant, amíg egy méterre nem ért a sikátor torkolatához. Ott megtorpant. Hallgatózott. Nem hallott semmit, úgyhogy letérdelt, előbbre kúszott, és kilesett a saroknál. Úgy gondolta, ha a fickónál pisztoly van, akkor fejmagasságba célozva vár. Ha kés, akkor arra készülhet, hogy a hasába döf. De nem látott semmi fenyegetőt. Sőt, valójában semmit. Úgyhogy felállt, és tett egy lépést.

Ez volt a legtisztább sikátor, ahol valaha megfordult. Az épületeket halvány színű téglából emelték, a falak tiszták voltak, egyenletesek. Graffiti sehol. A földszinti ablakok közül egyet sem törtek be. A tűzlépcsők frissen festve. Mindkét oldalon szemeteskonténerek sorakoztak, egymástól egyenlő távolságra. Némelyik zöld volt, a többi kék. Mindegyiknek volt teteje. Egyiket sem pakolták meg túlságosan, és nem hevert szemét a földön.

A férfi úgy tíz méterre volt tőle, a sikátor bal oldalán a hátát a falnak támasztotta. Teljesen mozdulatlanul állt, a szemeteszsák a lábánál hevert a földön. Reacher elindult felé. Már csak hat méter volt közöttük. A férfi feljebb húzta a felsője szélét. Egy zömök fekete pisztoly állt ki a nadrágja derekából.

– Állj meg! Ne gyere közelebb! – szólalt meg.

Reacher továbbment. Már csak három méterre voltak egymástól.

A férfi a pisztoly markolatán tartotta a kezét.

– Megállni! Tartsd úgy a kezedet, hogy lássam! Nem kell, hogy valakinek baja essen. Csak beszélgessünk!

Reacher még közelebb ment, alig több, mint egyméternyire.

– Mármint senki másnak – szólalt meg.

– Micsoda?

– Valakinek már baja esett. A nőnek, akit meglöktél. Annak úgy kellett lennie?

A férfi szóra nyitotta a száját, aztán becsukta, de hang nem jött ki rajta.

– Le a földre, a kezedet kulcsold össze a tarkódnál! – parancsolt rá Reacher.

A férfi nem reagált.

– Talán nem kell, hogy bárki másnak baja essen – folytatta Reacher. – Úgy értem, hogy neked. Minden attól függ, mit lépsz ezután.

A férfi a pisztolyához kapott. Gyors volt, de nem eléggé. Reacher megragadta a csuklóját, elrántotta jobbra, és a fallal szembe fordította a férfit.

– Hagyd abba! – A férfi hangja hirtelen élesre váltott. – Várj! Mit csinálsz?

– Meglátjuk, neked hogy tetszik – mondta Reacher. – Itt nincsen busz, de van téglafal, az is megteszi.

Elengedte a férfi csuklóját. Feljebb emelte a kezét, és odafektette a tenyerét a férfi lapockái közé. Aztán meglökte. Hatalmas lökés volt. Durva. Jóval több, mint elegendő. A férfi próbálta menteni magát, de esélye sem volt. Túl nagynak bizonyult a lökés ereje. Arccal a falnak csapódott, aztán lezuhant a földre, mintha elolvadtak volna a lábában a csontok. A homloka több helyen felhasadt, ömlött belőle a vér. Az orra eltört. Komoly esély volt arra is, hogy megfulladhat, mert nem kap levegőt. Vagy belefullad a saját vérébe.

Reachert egyik végkifejlet sem aggasztotta volna különösebben.

5. fejezet

Az volt a terve, hogy nyakon ragadja a fickót, és visszaviszi a buszhoz, hogy ott legyen kéznél, amikor megérkezik a rendőrség. De amikor felvette a földről a szemeteszsákot, megtorpant. A nő táskája lapult benne. Minden bizonnyal olyasmi lehetett benne, amiért érdemes ölni. Reacher tizenhárom éven át volt katonai rendőr. A régi szokásokat nehéz levetkőzni. És még nem hallotta a közeledő szirénákat. Tudta, hogy van egy kis ideje.

Felvette a földre esett pisztolyt, és a nadrágja derekába dugta. Aztán stabil oldalfekvésben a fal mellé támasztotta a fickót, és a zsebei átkutatásával kezdte. Nem volt nála semmi, amin név és cím szerepelt volna, de rábukkant egy kulcscsomóra. Reacher kiválasztotta a legélesebb szélű kulcsot, és azzal felhasította a szemeteszsák tetejét. A csuklója köré tekerte a levágott részt, és kivette belőle a táskát. Körülbelül negyvenöt centis, négyzet alakú, műbőrféleségből készült, világosbarna színű volt, hosszú, vékony vállpánttal és rendes fogantyúval. Az egyik oldalára vércseppek fröccsentek. Cipzárral záródott. Reacher kinyitotta, és belekotort. Elsőként a nő tárcája akadt a kezébe. Volt benne egy Angela St. Vrain névre szóló, Mississippi államban kiadott jogosítvány, amely szerint a nő egy Winson nevű városban lakott. Volt három egydolláros. Egy csomó blokk egy szupermarketből meg egy drogériából. És egy fénykép, amelyen Angela szerepelt egy talán hároméves kislánnyal. Nagyon hasonlítottak egymásra. Anya és lánya, Reachernek kétsége sem volt efelől.

Letette a tárcát a földre, és megint belekotort a táskába. Előhúzott egy laminált kártyát, amely halványkék szalagon lógott. Munkahelyi belépőkártya. Ebből kiderült, hogy Angela egy börtönben dolgozik. A Minerva Büntetés-végrehajtási Intézetben, amely szintén a Mississippi állambeli Winsonban található. Volt a táskában még egy hajkefe, pár sminkkellék és más személyes apróságok. Egy kulcstartó három kulccsal. És egy boríték. Átlagos levélboríték. Nem a nőnek címezték, hanem egy másik winsoni lakosnak, akit Danny Peelnek hívtak. A boríték fel volt bontva.

Egy fekete-fehér fénykép lapult benne – egy tizenhat évvel ezelőtti rendőrségi rabosításkor készült fotó –, és néhány papírlap. A fénykép egy fiatal férfit ábrázolt. Az arca elgyötört és nyúzott volt, a feje majdnem kopaszra nyírva. Reacher úgy vélte, nem sokkal régebben vághatták le a haját, mert itt-ott még a fejbőre is fehéren világlott az apró szőrszálak között. Az ifjú tekintete is megragadta a figyelmét. A két szem közel állt egymáshoz, és tágra nyílt mindkettő, részben ijedséget, részben zavarodottságot tükrözött. És volt még egy furcsaság: az egyik fülcimpája hiányzott. A bal oldali. Mintha levágták volna. A vágás helye egyenes volt, és frissnek látszott a seb, a nyakán húzódott tovább, egészen hátra, a tarkójáig. Egy borotva okozhatta, gondolta Reacher. Valaki meg akarta vágni, a torkát célozta meg, de a fiatal férfi nyilván elfordult, félrehajolt, és behúzta a fejét. Ahhoz nem volt elég gyors, hogy elkerülje a vágást, de ahhoz igen, hogy ne öljék meg. Már ez is valami, gondolta Reacher. Talán.

A papírok két csoportra oszlottak. Az első Mississippi Állam Büntetés-végrehajtási Intézetétől származott, és egy Anton Begovic nevű férfi életéről szóló adatok szerepeltek rajta. Vagy legalábbis a felnőtt életéről. Kiderült belőlük, hogy Begovic tizennyolc évesen került először bajba. Betöréssel gyanúsították, és egy sor más bűncselekményben is felmerült a neve. Az esetek egyre súlyosbodtak, míg végül rács mögé került. Úgy tűnt, elkerülhetetlenül ide vezetett az útja. Aztán a börtönben csak még rosszabbra fordultak a dolgok. Három éven belül magánzárkába került. A következő hét évet ott is töltötte. Ám a második iratcsomag tartalma szerint Begovic élete ezt követően megváltozott.

A változás egybeesett azzal, hogy a börtön vezetését átvette a Minerva Büntetés-végrehajtás nevű cég, ahol Angela dolgozott. Begovicot visszatették rendes zárkába, a többi fogvatartott közé. A magatartása javult. A börtönt fenntartó cég támogatásával fellebbezést nyújtott be. Egy egykori szélhámos a halálos ágyán vallomást tett, amelyben beismerte azokat a bűncselekményeket, amelyekkel Begovicot vádolták. A nyomozó, aki annak idején az ügyön dolgozott, egy évtizeddel korábban öngyilkos lett, mert nyakig úszott a szerencsejáték-adósságban. A bíró elrendelte Begovic szabadon bocsátását, amely hamarosan várható. Az utolsó feljegyzés szerint most péntek reggel tízkor.

Reacher visszadugta a fotót meg az iratokat a borítékba. A borítékot betette a táskába, és bepakolta Angela többi holmiját is. Behúzta a cipzárat, és berakta a táskát a szemeteszsákba. Aztán letekerte a csuklójáról a zsák levágott darabját, és a zsebébe dugta. A boríték tartalmán gondolkozott. Egy tévesen elítélt ember tragikus története. Eltűnődött, mi köze lehetett mindehhez Angelának. Amiről aztán eszébe jutott egy másik tragikus történet. Egy olyan sztori, amely csak most veszi majd kezdetét. A kislányé, akit a fényképen látott. Angela lányáé, aki az édesanyja nélkül fog felnőni.