A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Nicole Trope: The Family Across the Street, 2021

Fordította
MOHAI SZILVIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Mostoha sorsok, 2022

Anyák titka, 2023

Copyright © Nicole Trope, 2021

First published in Great Britain in 2021 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Hungarian translation © Mohai Szilvia, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

A fedél Koppány Lilla munkája.

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-61-4

Mikhaylának

A szárnyaid egyre erősebbek, és egyre messzebbre repítenek,
de sose feledd, hogy a fészek mindig hazavár.

PROLÓGUS

December 15., 14:30

Margo kiveszi a fiát, Josephet a kiságyából a délutáni szundi után. A háta nyirkos, pedig megy a klíma a házban. Kint, a kibírhatatlan hőségben ciripelnek a kabócák. A hőmérséklet elérte a reggel megjósolt harminckilenc fokot, de Margo reméli, hogy a beígért hidegfront sem késik már soká.

– Jó meleg van, ugye, kicsim? – mosolyog rá az öt hónapos fiára, aki válaszképp gügyögni kezd. – Hát, ilyen az ausztrál kánikula. És valószínűleg nem ez volt az utolsó. – A karjában tartva a gyermeket lesimítja nedves, barna fürtjeit egy puha kefével, majd megtörli az arcát egy kendővel.

Ahogyan lefekteti Josephet a pelenkázóasztalra, éles hangot hall kintről. A hangos zörej megijeszti a kisfiút, nyitja is a száját, és összehúzza a szemét; mindjárt sírni kezd.

– Jaj, ne, kicsikém, nincs semmi baj! Csak egy autó kipufogója durrant, vagy letört egy ág a fáról. Ne sírj, kisfiam! – Halk, megnyugtató hangját hallva a kisfiú arca kisimul. Scott szerint a kicsi azért ilyen érzékeny a zajokra, mert Margo mindig gondoskodik róla, hogy teljes csend legyen a házban, amíg alszik, de hát Scott egész nap dolgozik, és nem neki kell felkelnie a babához éjjel, ráadásul Margo meg van győződve róla, hogy Joseph jobban alszik, ha csend van.

A hang egészen közelről jött; Margo reméli, nem az utcán álló egyik hatalmas mirtuszfáról tört le egy ág. Pár hónappal ezelőtt egy viharban az egyik fa rádőlt az utcában parkoló egyik autóra, összetörte a szélvédőt, és behorpasztotta a motorháztetőt. Szerencsére senki sem ült benne. A vihar után az összes szomszéd kijött az utcára, és végignézte, amint leemelik az ágat, és elvontatják az autót. Ez volt a legizgalmasabb esemény az elmúlt évben az utcában.

Joseph rámosolyog.

– Nos tehát – kezdi, miközben kicseréli a gyerek pelenkáját –, mit csináljunk ma délután? Sétáljunk egyet a parkban? Megnézhetnénk a kacsákat. Háp, háp, mondja a kacsa. – Felemeli a kisfiút, és a tükör elé tartja. Joseph imádja ezt. – Ki ez a kisfiú? Joseph? Joseph van a tükörben? – Ugyanolyan színű, világoskék szemükre tekintve elmosolyodik.

Majd ismét két éles hang hallatszik kintről, ami már Margót is megriasztja, és ijedtségében felugrik.

Joseph sírni kezd.

Odaviszi a kisfiút az ablakhoz. Bár a magas fák kitakarják az túloldalon álló házakat, Margo jól belátja az egyébként csendes utcát.

Másnak nem árulná el, de a levegőt átszúró éles hangok számára lövésnek tűntek. Nem mintha hallott volna már lövést a tévén meg a mozin kívül máshol, de el sem tudja képzelni, mi más lehetett volna.

Riadalom járja át – hirtelen ráébred, mennyire egyedül van ebben az új házban. Elindul megkeresni a mobilját, hogy felhívja Scottot a munkahelyén.

Az ablakhoz visszatérve várja, hogy a férfi felvegye a telefont. Cöcög egyet, amikor a hangposta jelentkezik be. Pára száll fel az aszfaltról. Az utca túloldalán, Katherine háza előtt egy fehér furgon parkol. Margo oldalra pillant, és megpillantja az idős, minden lében kanál Gladyst a járdán állva, amint a fülére szorított telefonnal Katherine házát bámulja.

Margo látja, hogy egy rendőrautó parkol le a ház előtt. Scott-tal már kilenc hónapja élnek itt, és eddig egyetlenegyszer sem látott rendőröket erre, még csak az utcán áthaladni sem. Szinte rátapad az ablakra, az előtte kibontakozó drámát nézi.

Gladys mond valamit, amit Margo nem hall, majd élénken gesztikulálva Katherine háza felé mutogat az autóból kikászálódó rendőröknek, akik ezt meghallva azonnal futásnak erednek. Az egyik rendőrnő bemond valamit a vállához rögzített adóvevőbe.

– Úristen! – mondja magának Margo, és remegő kézzel magához szorítja a fiát. Eszébe jut a kocsiajtó becsapódásának hangja aznap reggelről, amelyet egy hangos üvöltés követett, majd hat órakor John autója kirobogott a szomszédok felhajtójáról. Emlékszik rá, mire gondolt akkor: „Ez nem semmi veszekedés lehetett!”

El akarta mesélni Scottnak, és megkérdezni tőle, szerinte min kaphatott össze a szomszéd pár. John és Scott néha együtt sörözgetnek vasárnap esténként; ő és Katherine azonban nem igazán találták meg a hangot egymással. Margo úgy gondolja, ennek az lehet az oka, hogy máshol tartanak az életükben. Katherine ikrei már ötévesek, azaz rég túljutott a babázós korszakon, Margo pedig még most is teljesen kezdőnek tartja magát ez ügyben.

Ám amikor Scott ma reggel végzett a zuhanyzással, Margónak épp ki kellett cserélnie Joseph pelenkáját, így nem tudott beszélni a férjével.

„Majd ma este megkérdezem tőle” – jut eszébe, mit határozott el reggel.

Ám aztán folytatta a napi teendőit, és megfeledkezett a dologról. Hiszen van, hogy a párok vitatkoznak, a férjek dühösen elviharzanak, ám estére minden megoldódik.

De a rendőrséget nem értesítik egy egyszerű vita miatt.

Margo beharapja az ajkát. Gyengéden megpuszilja a fia arcát, és azon töpreng, vajon miért hívták ki a rendőrséget.

– Amilyen kíváncsi, az öreg Gladys tudni fogja, mi folyik itt – mondja a fiának, majd a bejárati ajtóhoz lép, és kinyitja. Hűvös testét megcsapja a meleg.

– Mi történt, Gladys? – kiáltja oda a nőnek. Érzi, hogy ezzel a kérdéssel most őbelőle lett a minden lében kanál, de egyszerűen muszáj tudnia.

– Jaj, Margo! – feleli Gladys, amikor megpillantja. – Menj vissza a házba, menj vissza! Fegyvere van! Menj be!

– Micsoda? – kérdezi Margo. Biztos nem hallotta jól.

Gladys hadonászva magyaráz tovább.

– Menj vissza a házba, Margo! – kiáltja oda neki. – Katherine… Nem… Nem hallottad a lövéseket? Kérlek, menj vissza, vidd be a kicsit!

Margo szóra nyitja a száját, ám ekkor Joseph mocorogni kezd a karjában, és ő félelmében magához szorítja a fiát. Visszalép a házba, becsapja és bezárja a bejárati ajtót, beviszi Josephet a hálószobába, és azt az ajtót is bezárja. Leül az ágy elé, hogy ne látszódjon az ablakból, majd újra és újra megpróbálja felhívni Scottot, de rendre csak a hangposta jelentkezik.

Az utcát hamarosan szirénázás hangja tölti be, elnyomva a kabócák ciripelését és minden mást. Margo ott ül a földön a fiával, és vár. A szíve a torkában dobog. Scott nem veszi fel a telefont, ő mégis újra és újra tárcsázza a számát, mert úgy érzi, muszáj elmondania neki, mennyire szereti.

– Minden rendben van, kicsim, minden rendben van – suttogja Josephnek, aki a hátán fekszik az anyja mellett a földön, és próbálja begyömöszölni a lábát a szájába. – Minden rendben – ismételgeti, miközben arra vár, hogy az utca ismét azzá a nyugalmas otthonná változzon, amilyennek megszerette, bár a lelke mélyén érzi, hogy soha semmi sem lesz már ugyanolyan.

ELSŐ FEJEZET

LOGAN

Hét órával korábban

Logan leállítja a furgonját nem messze egy nagy háztól, amely előtt gondosan rövidre vágott, smaragdzöld gyep húzódik. A fekete vaskerítés előtti sövényt tökéletesen szögletesre vágták. A kapu fölött húzódó boltíven borostyán fut végig, a zöld lombot itt-ott fehér virágok pettyezik.

A furgonban a hőmérő huszonnégy fokot mutat, pedig még csak reggel fél nyolc van. Később perzselő meleg lesz, így Logan hálás, hogy csak annyi időre kell kiszállnia a furgonból, amíg kézbesíti a csomagokat, és nem kell kint dolgoznia. Nagy levegőt vesz, és némán hálát mond a sógorának, Macknek, hogy rábízta ezt a munkát.

– Csakis Debbie-ért teszem, haver – mondta neki Mack két hónappal ezelőtt, amikor átadta neki az egyik furgonja kulcsát. – Mindig is kedveltelek, ezt te is tudod, de nem érkezhet rád semmi panasz a kézbesítés során. Amint hallok valakitől valamit, repülsz. Világos? – kérdezte az állát borító szőrcsomókat húzkodva, amelyeket előszeretettel titulált a szakállának.

– Világos – felelte Logan felnézve magas, vékony sógorára. Ökölbe szorította a kezét, hogy visszafojtsa a dühét, habár tudta, amit érez, az inkább szégyen, mint harag. Túl öreg már ahhoz, hogy munkáért kuncsorogjon bárkinél. Ha Mack öt évvel ezelőtt beszélt volna vele ilyen lekezelő hangon, biztosan behúz neki egyet, akár a sógora, akár nem. De az akkor volt, most meg most van.

Kiszáll a furgonból, és beszívja a lonc illatát, illetve valami más szag is keveredik a forró reggeli levegőbe, talán rothadó gyümölcs. Az utcát elvitelre váró szemeteskukák szegélyezik, ami magyarázatot ad a szagokra. Fülelni kezd, és hamarosan hallja is a néhány utcával arrébb a dolgát végző kukásautó sziszegő, nyikorgó, csörömpölő hangját. Jobb, ha gyorsan kézbesíti a csomagot, és odébbáll, hogy ne akadályozza a szemétszállítókat.

A telefonja pittyen egyet: üzenete érkezett. Lepillant.

Hívj fel!

– Inkább nem – motyogja az orra alá, és zsebre vágja a telefont. Elönti a harag, amiért láthatóan képtelen egyetlen napot is átvészelni anélkül, hogy a múltja meg ne kocogtatná a vállát. A múltja, ami miatt most Macknek dolgozik, vezeti ezt a furgont, és csak bólogat, akárhányszor Mack arra inti, hogy ne térjen le a helyes útról. A múltja és a Debbie-vel való közös jövőbe vetett reményei. Debbie-vel, akinek ugyanolyan erős arccsontja, szőke haja és mogyoróbarna szeme van, mint az őt túlféltő bátyjának, de az ő estében mindehhez még telt ajak is társul meg egy gödröcske az arcán, ha mosolyog. Anna, Mack felesége szintén magas, vékony és szőke. A Debbie családjáról készült fotókon Logan a dús, fekete hajával, kék szemével és tetovált bőrével úgy mutat, mintha csak tévedésből sétált volna be a képbe.

Elhúzza a furgon ajtaját, és megkeresi a dobozt, amelyben minden kétséget kizáróan egy új laptop lapul. A címzettnek alá kell írnia az átvételt, ellenkező esetben neki le kell adnia a csomagot a nap végén a helyi postahivatalban. Nagyon reméli, hogy a címzett otthon van. Gyűlöl egész nap drága műszaki cikkekkel autózgatni. Állandóan attól kell félnie, hogy valamit ellopnak, és ő lesz a hibás.

A fekete vaskapu mögé tekintve megcsodálja a nyári kertben pompázó rózsaszín és lila virágokat, majd megkönnyebbülve nyugtázza, hogy nincs kutya. A füvön két roller hever, egy kék és egy élénk rózsaszín. Ugyanakkorának tűnnek; a két gyerek, aki itt lakik, hasonló korú lehet.

Belöki a kaput, és elsétál a kikövezett ösvényen a fa bejárati ajtóhoz, amelyen egy nagy fekete kilincs és egy kis fémnégyzet – minden bizonnyal a kémlelőnyílás – kapott helyet. Megnyom egy gombot az ajtó melletti panelen, és végighallgatja, amint a csengés visszhangzik a házban. Ismerős a dallam, de Logan nem tud rájönni, mi az.

Várakozik, közeledő léptek hangjára vagy gyerekek kiabálására számítva. Korán van még az iskolába induláshoz, így reméli, hogy itthon vannak. Egyutcányira van egy iskola; emlékezteti is magát, hogy a következő pár órában óvatosan vezessen a környéken. Körbetekint, megcsodálja a bejárati ajtó előtt álló hatalmas szürke kaspókba ültetett bársonyvirágokat. Az egész lakása elférne ennek a háznak az előkertjében. A hátsó kert nyilván még ennél is nagyobb, és Logan biztos abban, hogy van benne úszómedence, sőt, talán teniszpálya is. De nem irigykedik. Mindenkinek megvan a maga élete és a maga útja. Unalmas munkája és enyhén lekezelő sógora ellenére szereti azt, ahol jelenleg tart.

Jó, hogy van sógora és munkája.

Zajt hall, megállapítja, hogy az a kémlelőnyílás felől jön.

– Igen? – kérdezi egy női hang tétován és bizonytalanul.

– Csomagot hoztam Katherine West számára – feleli kicsit közelebb hajolva, de a fekete üvegen kívül semmit sem lát.

– Köszönöm… köszönöm… kérem, hagyja az ajtó előtt.

– Sajnos nem lehet, alá kell írnia.

– Most nem tudom – feleli a nő.

Logan felsóhajt. Ha otthagyja a laptopot az ajtó előtt, és a nő felhívja a futárcéget, hogy nem kapta meg, elveszítheti a munkáját.

– Nem hagyhatom itt, hölgyem. Alá kell írnia. Ha… ha fel kell öltöznie vagy ilyesmi, megvárom.

– Nem – feleli a nő. – Nem nyithatom ki az ajtót. – A hangja határozott, mintha olyasvalamit próbálna elmagyarázni neki, amit értenie kellene.

Logan érzi, hogy elvörösödik. Már a reggel is izzasztóan meleg.

– Nem hagyhatom itt. Vissza kell vinnem a helyi postára, ahol ma öt óra után bármikor átveheti. – Visszalép, indulásra készen. Nem akar semmi ostobaságot mondani. Utálja, ahogyan ezek a nagy házban lakó emberek némelyike ránéz. Elképzeli, mire gondol a nő, amint rátekint a kémlelőnyíláson keresztül. Sok mindent nem láthat belőle az arcán virító kis koponyás tetoválásán kívül, de ez épp elég lesz neki ahhoz, hogy véleményt alkosson róla.

Egyrészt ezt meg is érti, másrészt viszont egyenruha van rajta, és csomagot hozott neki. Feljebb emeli a dobozt, az szinte kitakarja az arcát. Egy izzadságcsepp gördül végig a gerince mentén. A nő nem mond többet, de ő érzi, hogy nem mozdult el az ajtótól. Nem éri meg. Hátat fordít.

– Nem nyithatom ki az ajtót – ismétli meg a nő. – Kérem, hagyja itt a csomagot! – folytatja, és ellép az ajtótól, indul vissza a házba. – Kérem, értse meg!

– Ott hagyom a postán, öt után érte mehet.

– Kérem… – könyörög a nő feszülten.

– Sajnálom, hölgyem – válaszolja határozottan.

Ismét hátat fordít az ajtónak, és magában szitkozódva a kapu felé lépked. Néha úgy érzi, az első csomag meghatározza az egész nap hangulatát. És ebből a mostaniból ítélve a mai napja elég vacak lesz.

A furgonba visszaülve felcsavarja a légkondit, és vesz pár nagy levegőt. Magában elszámol húszig; érzi, amint a haragja csitulni, múlni kezd. Amikor Aaron először mesélt neki erről a számolásos légzőgyakorlatról, ostobaságnak tartotta. De a pszichológus arra kérte, legalább próbálja ki, Logan pedig látta, hogy a technika valóban működik. Pedig nem volt az a típus, aki megfogadná egy pszichológus tanácsát. Sőt, olyan típus sem, aki egyáltalán pszichológushoz menne. Az persze más, ha kötelező, és a bíróság bizony kötelezte erre. De amint elkezdett beszélgetni Aaronnal, és nem karba tett kézzel ült végig minden egyes találkozót, igazából sokat kapott tőle.

– Nem szeretné, ha valaki tudna róla, min ment keresztül? Nem arról, amit tett, hanem amin keresztülment – kérdezte Aaron a harmadik, csendben végigült találkozójuk után.

– Lehet, hogy nem is „mentem keresztül” semmin – felelte Logan összeszorított foggal.

– Valóban? – kérdezett vissza Aaron, végigtekintve a szobán, a halványzöld falakon és az ablak rácsain. – Valóban?

Logan megvakarta a növekvő szakállát az állán.

– Az apám mindig tarkón vágott, felnevetett, és azt mondta, én csak egy részeg éjszaka eredménye vagyok. – Ahogyan az apja egykor kimondta ezeket a szavakat, látta az undort a férfi arcán: ugyanazon az arcon, amelyet ma a tükörbe tekintve megpillantott. Debbie azt mondta, csakis azért varratta ki magát, hogy minél kevésbé hasonlítson arra a férfira, aki az első tetoválását meglátva úgy reagált, hogy „Most még rondább lettél, mint előtte voltál, pedig ez nem kis teljesítmény.”

– Ezt biztosan nem esett jól hallania – felelte Aaron. – Hány éves volt, amikor az apja először ezt mondta magának?

– Négy. – Logan vett egy nagy levegőt, mert érezte, hogy dagad a gombóc a torkában. Nem magát sajnálta, hanem azt az egykori négyéves kissrácot, aki csak meg akarta mutatni az apjának az új játék teherautóját, és ezzel akaratlanul megzavarta őt a meccsnézésben. Vagy azt az ötéves fiút, aki mindig azt hallotta a barátaitól, hogy horgászni járnak az apjukkal, ő pedig tudta, hogy az ő apja sokkal jobban szereti a hétfő reggeli durva másnaposság követte vasárnapi maratoni iszogatásokat a horgászatnál, a nagy pofonokat a beszélgetésnél, és minden egyes alkalommal kifejezésre juttatta a csalódottságát, amikor csak rápillantott a fiára. Fájt a szíve a kisfiúért, aki egykor volt, és amiatt, hogy az apja újra és újra csalódott benne valamiért egészen addig, amíg elég idős nem lett ahhoz, hogy börtönbe kerüljön.

– Akkor talán mégiscsak keresztülment pár dolgon – mondta Aaron halkan.

Logan kiroppantotta az ujját. Forrongott benne a düh, amiért Aaron emlékeztette mindezekre. Még soha senkinek nem beszélt erről. Ám miután beszélni kezdett, nehéz volt abbahagyni. Olyan dolgokat osztott meg Aaronnal, amelyekről úgy gondolta, örökre eltemette magában; olyan gyötrelmekről mesélt, amelyeknek sosem kellett volna újra felszínre kerülniük. És a módszer működött, ahogy azok a gyakorlatok is, amelyeket Aaron tanított neki „érthető haragja” kezelésére. Így a kishúgának, Maddynek is segíteni tudott feldolgozni a két olyan ember visszautasítása miatti fájdalmát, akiknek egyáltalán nem is szabadott volna gyereket vállalniuk. Annyira persze nem sikerült segítenie, mint szeretett volna, különben a húga nem választ partnernek olyan férfit, aki láthatóan megtestesítette az apja néhány legrosszabb tulajdonságát. Patrick kicsit fiatalabb Maddynél, nem olyan okos, mint ő, és tulajdonképpen egy ingyenélő. Gusztustalan a humora is: egyszer azt mondta Maddynek, hogy a kora miatt ő a „nagyi” az egyetemi szaktársai között, és csak azért kap jó jegyeket, mert a tanárai sajnálják. Majd amikor látta, hogy Maddynek fáj, amit mondott, felnevetett. „Nem érted a viccet?” – kérdezte tőle, Logan pedig látta, amint a húga próbál mosolyt erőltetni magára, épp úgy, ahogy egykor mindketten tették otthon. „Nem érted a viccet?” – kérdezte az apjuk, miután azt mondta Maddynek, micsoda kis gömböc lett belőle, miután tinédzserként felszedett pár kilót. „Nem érted a viccet?” – kérdezte Logantől, miután „Idióta Kapitánynak” nevezte, amikor megbukott egy vizsgán. A „nem érted a viccet” azt jelenti, hogy a sértettnek nem szabad megharagudnia. Amikor ez a mondat először elhagyta Patrick száját, Logan Maddyre pillantva alig tudta visszafogni magát, hogy jól megrázza, és egy kis értelmet verjen bele; teljesen le volt döbbenve rajta, hogy a húga nem veszi észre a hasonlóságot a párja és az apjuk között.

Patrick ráadásul mindig duzzog, ha nem kapja meg, amit akar. Abból, amit Maddy elmondott neki, Logan tudja, hogy ha a férfi csalódott, mindent elkövet azért, hogy a lány tudtára adja: csapkodja az ajtókat, és némaságba burkolódzik. Gyerekkorukban, amikor azt látták, hogy az apjuk ajtókat csapkod és némaságba burkolódzik, Maddy és Logan tudták, hogy valaki verést fog kapni.

Patrick azonban nem ütötte meg Maddyt, mert ha megtette volna… Logan elhessegeti a gondolatot.

Elindítja a motort, és eszébe jut Katherine West, bosszantja, hogy a nő nem nyitott ajtót; ráébred, hogy volt valami a hangjában, valamiféle félelem és könyörgés, ahogyan az utolsó mondatot kimondta: „Kérem, értse meg!” De mit kellett volna megértenie? Vagy kinyitja az ajtót, vagy nem tudja kinyitni, mert nincs felöltözve, vagy nem tudja abbahagyni, amit épp csinál. Mit kellett volna megértenie?

Megborzong. Amíg a nő azt ecsetelte, hogy nem tudja kinyitni az ajtót, simán átadhatta volna neki a csomagot. Mindössze annyit kellett volna tennie, hogy kidugja a kezét az ajtón, szóval miért nem tette? A furgon hűvösében ülve Logan libabőrözni kezd. Korán megtanulta, hogy hinnie kell a megérzéseinek, és hallgatnia a teste jelzéseire akkor is, amikor az agya nem biztos benne, pontosan mi is a gond.

Az ösztöne azt súgja, valami nincs rendben. Ezt próbálta tudatni vele neki a nő. Valami történik ott bent. Visszapillant a magas, zöld sövény mögött megbújó házra.

Amikor olyan házba kézbesít csomagot, ahol gyerekek is laknak, a kicsik általában izgatottan visongani kezdenek, amint meghallják a csengőt, az anyjuk vagy az apjuk pedig odakiált nekik, hogy: „Ne nyissátok ki az ajtót!”

De ebben a házban teljes csend volt.

A visszapillantóból saját kék szeme tekint vissza rá. Sebességbe teszi az autót, majd lenyomja a fékpedált, miközben megnézi a következő címet a telefonján, és bepötyögi az utca nevét a GPS-be.

Debbie szerint túl sokat gondolkodik mindenen. Igaza van. A börtönben az embernek rengeteg ideje van gondolkodni. Lehet, hogy túlgondolja. Nagyon is.

„Nem a te dolgod, kicsim” – mondaná Debbie, és igaza lenne.

– Nem az én dolgom – mondja ki hangosan, majd elindul, és próbálja kiverni a fejéből a nő szavait, ám az a „Kérem, értse meg!” egyre visszhangzik benne, és nyugtalanság keríti hatalmába.

MÁSODIK FEJEZET

GLADYS

Gladys elhúzza a függönyt a vendégszobában, hogy beengedje a ragyogó napsütést. Kilöki az ablakot, és elkáromkodja magát, amiért az most is be van ragadva, ahogyan minden egyes reggel.

– Na! – szólal meg, amikor végre sikerül a művelet. A levegő meleg és illatos, és máris enyhén párás.

– Ma nem kellene kinyitni az ablakokat! – kiált át neki a férje, Lou a hálószobából. – Hagyjuk őket csukva, kapcsoljuk be a klímát, és ne engedjük ki az állatokat. Ezt mondták a híradóban tegnap este. Harminckilenc fok lesz, Gladys, csak a hőséget engeded be így.

– Kieresztem a tegnap esti állott levegőt. Csak pár órára nyitom ki. Nem bírom ki friss levegő nélkül! – kiáltja vissza Gladys egyre ingerültebben. A férje tudja, hogy szereti minden reggel kinyitni az ablakokat.

– Csak azt mondom, ami a híradóban volt – feleli Lou. – De mindegy, ne hallgass a szakértőkre, amúgy sem szoktál.

Gladys elengedi a füle mellett a megjegyzést. Nem hajlandó vitatkozni Louval így korán reggel.

Az utca túloldalán álló ház két dupla ablakára tekint. Úgy tűnik, Katherine egy kicsit késésben van ma reggel, ugyanis mindkét gyerekszobában csukva van az ablak és leengedve a redőny. Gladys tudja, hogy a bal oldali George-é, a másik pedig Sophie-é. George ablakán sötétkék, Sophie-én pedig élénk rózsaszín redőny van. Katherine elmondása szerint Sophie maga választotta ezt a színt, amikor a múlt nyáron leszedték a régi állatmintás függönyöket. Gladys nincs meggyőződve róla, hogy célszerű egy gyerekre hagyni egy ilyen döntést, de arról igen, hogy néha jobb, ha megtartja magának a véleményét. Épp elégszer hallotta már, hogy „ha nincs gyereke, nem értheti ezt”. Egy anya, ha megkérdőjelezik a nevelési elveit, elég durván tud reagálni, így Gladys megtanulta, hogy ilyenkor épp elég egy megfelelő arckifejezés, szavak nélkül. Mindig azon kapja magát, hogy összeszorítja az ajkát, és összehúzza a szemét, akárhányszor az ő értékrendje szerinti rossz szülőket lát, de nem szól semmit.

Furcsa, hogy még nem húzták fel a redőnyt. Gladys tudja, hogy a gyerekek általában korán kelnek, majd izgatottan üvöltözve fel-alá rohangálnak a folyosón, hogy felébresszék a szüleiket. Mindenki életében eljön az a kor, amikor a reggel már nem örömmel tölti el az embert, hanem egyszerűen csak azt érzi, hogy „na, még egy nap, amit túl kell élnem”. Gladys azt kívánja, bárcsak rájönne, hány éves korában érezte először, hogy már nem tud örülni a felkelő napnak.

Most, hogy elgondolkozik ezen, rájön, hogy ma reggel még nem is hallotta őket.

Nagyon hangos gyerekek, és ha képesek lennének egy kicsit lejjebb venni a hangerőt, nem kellene minden áldott reggel őket hallgatnia. Ezt a saját szabályait megszegve – azaz, hogy nem szól bele a szülők életébe – már említette is Katherine-nek is, de nem volt foganatja.

– Lounak pihennie kell – mondta Katherine-nek. – A hálószobánk ezen az oldalon van, és minden áthallatszik.

Gladys tudja, hogy ütőkártyaként használja Lou helyzetét. Legalább naponta kétszer elmondja valakinek, hogy „a férjem beteg”. Tudja, hogy Lou nem örülne neki, hogy mindenkinek beszámol az állapotáról a fodrásztól a pékségben dolgozó eladónőig, de hát az ő életére is ugyanakkora hatással van a betegsége, mint a férfiéra. Tíz évvel ezelőtt mindkettejük élete végérvényesen megváltozott.

– Szólok majd nekik, Gladys, megígérem – mondta akkor Katherine. A keze tele volt csomagokkal, és kissé idegesnek tűnt, így Gladys megállapította magában, hogy nem a legjobb pillanatot választotta erre a beszélgetésre, de hát muszáj volt szólnia. George és Sophie még kisbabaként sem volt olyan hangos, mint mostanában. Bár tény, hogy akkoriban füldugóval aludt, mert nem tudta elviselni Lou horkolását. Most viszont muszáj hallania őt. Attól retteg, hogy Lou egyszer csak megszűnik lélegezni alvás közben, ő pedig nem kel fel rá, észre sem veszi.

– Most már értem, miért aludtunk ilyen sokáig – kiabálja oda Lounak. – Szerintem még nem keltek fel a gyerekek. – Az alvás olyan cél maradt, amelyet Gladysnek éjszakáról éjszakára nagyon nehéz elérnie. Hullafáradtan kerül ágyba, ám amikor meghallja Lou horkolását, az agya működésbe lendül, és máris elindul az, amit ő csak úgy hív, hogy „az aggódás mókuskereke”.

Befizettem a kötelezőt? Mikor kell Lounak legközelebb orvoshoz mennie? Biztosan beállítottam a csoportos beszedést a villanyszámlához? Elég pénz van a számlánkon, hogy mindent befizessünk? Miért adja ki az autó azt a furcsa kattogó hangot? Meddig fog még élni Lou? Hogy fogok élni Lou nélkül?

És ezek a kérdések vissza-visszatérnek újra és újra, mintha egy idegbeteg hörcsög hajtaná a mókuskereket az agyában. A múlt éjszaka kifejezetten rossz volt; emlékszik rá, hogy utoljára, amikor ránézett, az ébresztőórán a 3:00 virított vörösen. A kimerültségtől még rosszabbul érezte magát, Lou horkolása pedig olyan volt, mintha egy légkalapáccsal ütnék a koponyáját. A keserűség könnyei töltötték meg a szemét, és egy párnát szorított a fejére, hogy a sírásával fel ne ébressze Lout. Így végre eltompultak a hangok, és el tudott aludni. Amikor reggel felébredt, meglepődve vette észre, hogy hét óra van, nem pedig fél hat. Azonnal elöntötte a rettegés, hogy elaludt, hiszen a párna minden zajt eltompított, így gyorsan felült, hogy ránézzen Loura, és felébressze.

„Ne haragudj” – felelte neki, miután a férje azt dörmögte, „kellett egy kis pihenés, asszony”, de valójában nem sajnált semmit. Legalább még él.

– Hamarosan el kell indulniuk az iskolába – szól most oda neki Lou. Katherine minden hétköznap reggel elsétál a gyerekekkel az iskolába, kivéve, ha esik, vagy nagyon hideg van, olyankor elviszi őket kocsival. Gladys és Lou ilyentájt általában a nappaliban üldögélnek az utcára néző, hangulatos ablakfülkében, és reggeliznek. Gladys müzlit eszik, a férje pedig pirítóst és tojást. Mikor a gyerekek elhaladnak a házuk előtt, átkukucskálnak a szürke vaskapun, és odaintegetnek nekik. „Ott mennek a gyerekek” – szól oda neki Lou ilyenkor, mintha ő nem látná őket. „Igen” – feleli mindig, és széles mozdulatokkal odainteget nekik, hogy lássák, észrevette a köszönésüket.

– Még csak fél nyolc van, Lou – feleli Gladys.

Visszamegy a hálóba. A sötét szoba levegője már most nehéz, pedig nemrég kapcsolta ki a klímát, hogy kicsit kinyissa az ablakokat. Összehúzza az orrát. Lou őt nézi, amint itt is elhúzza a függönyt, és kinyitja az ablakot; összeszorított ajakkal próbálja nem megismételni a korábban már kifejezésre juttatott véleményét. A férfi felül az ágyban, ősz haja az égnek mered, szürkésfehér borostája öregebbnek láttatja, mint amilyen. Gladys észreveszi, hogy a férje félregombolta a kék pizsamakabátját, de visszafogja magát, és nem gombolja újra neki. Lou nem szereti, ha felkeléshez készülődve piszkálják. Gladys látja, amint a férje kinyújtóztatja a lábát a paplan alatt, hogy kimozgassa az izmaiból az éjszakai merevséget.

– Már fel kellett volna kelniük, azok után, ahogy John reggel elviharzott – jelenti ki Lou idegesen. – El sem hiszem, hogy nem hallottad. Szerencse, hogy vissza tudtam aludni. Nem is értem, minek kell így csikorgatni a kerekeket. Dolgoztam autókereskedésben, úgyhogy tudom, ez a guminak sem tesz jót.

– Tudom, hogy dolgoztál autókereskedésben, Lou. Már negyvenöt éve házasok vagyunk. Ez nem olyasmi, amit elfelejt az ember, nemde? – Gladys érzi a türelmetlenséget a saját hangjában, és bűntudata támad miatta, de a kora reggeli hőség miatt máris nyűgös, és még inkább azzá válik, amikor eszébe jut, hogy később sem hagyhatja el a házat, mivel Peter, Lou gondozója ma nem tud jönni. Ha jönne, ő leautózna az óceánpartra úszni egyet. Vagy felhívná Pennyt, aki mindig kapható egy közös ebédre.

Nagy levegőt vesz, miközben összehajtogatja a hálóingét, és bedugja a párnája alá. Elképzeli, hogy ott van az óceánnál, a levegő sós illata a hőségben még erősebb, a hűvös víz a lábujját nyaldossa.

Majd holnap elmegyek, de ma türelmes leszek. Istenem, adj erőt, hogy türelmes maradjak.

Amikor Lounál hatvanöt éves korában Parkinson-kórt diagnosztizáltak, ő és Gladys is megértették, hogy ez egy progresszív betegség, a tünetek csak egyre erősebbek lesznek.

– Nagyon szerencsés, hogy mind ez idáig nem volt kihatással az életére – mondta Lounak az orvosa.

– Hát, hülye lennék, ha hagynám, hogy ezután kihatással legyen! – felelte Lou.

Nem szokott hozzá, hogy bármi is az útjába álljon. Hordóhasú férfi volt, csak egy kicsit magasabb Gladysnél, de hangos és jelentőségteljes ember. Ha belépett egy szobába, mindenki észrevette. Mély hangja azonnal bizalmat ébresztett mindenkiben, ezért is volt olyan sikeres autókereskedőként. Gladys egyszer tanúja is volt ennek, sok évvel ezelőtt, amikor épp ebédelni mentek. Szabadnapja volt, így elhatározták, hogy elautóznak egy helyes kis étteremhez a kikötőnél, ahol isteni rákot lehet enni. Gladys kicsit korábban érkezett, így a férfira várva csendesen elüldögélt a BMW-bemutatóteremben, az eleganciát árasztó, fémesen csillogó autók között, és végighallgatta Lou és az egyik ügyfele beszélgetését. Lou megfogta a férfi kezét, mintha meg akarná rázni, ám ekkor a másik kezét is rákulcsolta, és odasúgott neki valamit, mintha egy titkot osztana meg vele. Bólogatott, miközben beszélt, és hamarosan a másik férfi is szinkronban bólogatott vele, és végül megkötötték az üzletet.

Ám a Parkinson-kór lassan, de biztosan beférkőzött Lou életébe. Végighaladt az egyes stádiumokon, és most, hetvenöt éves korára már a harmadikban volt. Úgy-ahogy elboldogult a járókeretével, de általában szüksége volt a kerekesszékére. Peter jellemzően napi legalább öt órát volt vele, bár Lou folyton dohogott amiatt, hogy gondozót fizetni felesleges pénzkidobás.

– Lou, nincs gyerekünk, és öregkorunkra sem kell félretennünk, mert már most öregek vagyunk, szóval mire másra költsük a pénzünket?

– Egy-két évtizedet még simán eléldegélsz nélkülem, és nem akarom, hogy ne legyen pénzed.

– Ne akadékoskodj, épp elég a pénzünk ahhoz, hogy kényelmesen éljek – felelte Gladys, majd elbújt a fürdőszobába, hogy csendben kisírhassa magát. Abba már sok évvel ezelőtt beletörődött, hogy nincs gyerekük, de valamiért úgy képzelte, hogy egy nap Lou és ő együtt halnak meg. Az egész életüket együtt töltötték, bejárták a világot, és mindent átéltek, amit az csak nyújtani tud, a napsütötte tengerparton töltött hetektől az antarktiszi hajóutakig. Az utóbbi legalább három évtizedben minden karácsonyt más-más országban töltöttek, és számtalan csodálatos emléket idézhetnek fel. Ha olyan kedvük van, listázzák a legjobb hoteleket, ahol valaha megszálltak, majd összevetik a kedvenceiket. Gladys szerint a New York-i Langham volt a legjobb, ahol pezsgőt kortyolgatva nézték a kint tomboló hóvihart a visszafogottan elegáns szobában, Lounak viszont az InterContinental tetszett a legjobban Tahitin, ahol közvetlenül a zafírkék óceán partján kaptak szobát. A legjobb vacsora ügyében viszont egyetértettek: mindkettőjüknek az a Portugáliában, egy félreeső utcában álló kis étterem tetszett a legjobban, ahova láthatóan csupán helyiek jártak a csodás csirkéért. Gladysnek olykor eszébe jut egy-egy emlék, és azt mondja Lounak: „Úgy éreztem, nem bírom abbahagyni a nevetést…”, Lou pedig befejezi helyette: „…amikor Franciaországban az a pincér jól leszidott, amiért megpróbáltál franciául beszélni”, majd mindketten felnevettek, még olyankor is, ha az adott eset már hosszú évekkel azelőtt történt. Sosem fogytak ki a mondanivalóból; csak később, amikor rosszabbodni kezdtek a dolgok, csak akkor szűkült be az életük, és korlátozódott a házra és Lou egyre romló egészségi állapotára.

Semmiért sem adná az életét, de a legjobb barátjának közelgő elvesztése sötét felhőként lebeg felette, és néha arra gondol, csupán önvédelem a részéről, hogy ilyen szűkszavú vele, és próbál minél gyakrabban távolságot tartani tőle. Fogalma nincs, hogyan lesz képes nélküle élni. Vannak barátai, de egyikük sem olyan, akit minden nap fel akarna hívni. Ha bárkit a legjobb barátnőjének nevezhet, akkor az Penny, de neki legfeljebb egy-egy közös ebédre van ideje, hiszen lefoglalják az unokái és a festészet.

Peter jelenléte csupán az utóbbi egy évben vált szükségessé. Gladys ismeri magát, és tudja, hogy ha egész nap be van zárva a házba, ideges lesz, és a dühét Loun tölti ki, aztán eszi a bűntudat miatta. Sosem volt könnyű eset a férje, de mióta a teste nem úgy működik, ahogyan elvárná, ingerült, morcos és házsártos. Gladys megérti, de nem mindig tud akkora türelemmel viseltetni iránta, mint szeretné.

– Szerinted ne hívjam fel Katherine-t? – kérdezi Gladys, miközben kisimítja az ágytakarót, megpaskolja a párnát, és egyben megzabolázza a hangját. – Lehet, hogy az egyik gyerek beteg. Felajánlhatnám neki, hogy elkísérem a másikat az iskolába.

– Hagyd őt békén, Gladys! – feleli Lou. – Semmi szüksége az alkalmatlankodásodra.

– Ötéves ikrei vannak. Szerintem örülne bármilyen segítségnek. A múlt hónapban is megkért, hogy kísérjem el George-ot az iskolába, amikor Sophie-nak mandulagyulladása volt, nem emlékszel?

– Na, akkor pont tudod, hogy ha szüksége van segítségre, majd szól – veti oda Lou morcosan. – Viszont megmondanád, mikor kaphatnám meg végre a teámat? Mindjárt szomjan halok, és különben is tudod, hogy korán reggel be kell vennem a gyógyszereimet.

– Máris, Lou – feleli Gladys, kimegy a hálószobából, és lassan lesétál a lépcsőn a konyhába. Érzi, hogy a térde tiltakozik a művelet ellen, de ő legalább tud menni; nagyon sajnálja Lout, hogy számára mindez egy igazi tortúra. Tavaly akadálymentesítették a lépcsőt Lou miatt, de Gladys nem szeretné a liftet használni. Ha használná, azzal egyszersmind megadná magát az öregedésnek, ezt pedig nem teheti, hiszen neki most muszáj erősnek lennie.

Teleengedi vízzel a teáskannát, közben a kinti fákon tanyázó lóripapagájokat figyeli az ablakból, ahogyan fel-le totyognak az ágakon, zöld szárnyuk meg-megcsillan a napfényben. A gyerekek ilyenkor már kint szoktak lenni a kertben. „Örökmozgót építettek beléjük” – mondta egyszer Katherine. De most Gladys nem hallja a hinta nyikorgását vagy a gyerekek csacsogását, ahogy mindig szokta. Úgy határoz, hogy később átnéz Katherine-ékhez, csak hogy megbizonyosodjon róla, minden rendben. Hiszen így tesz egy jó szomszéd. Bár nincs oka aggódni miattuk, hacsak a miatt a tegnapi kis incidens miatt nem, amely némi aggodalommal töltötte el. Ha eszébe jut, ismét aggódni kezd, és úgy érzi, van valami, amire emlékeznie kellene, vagy valamit tennie kéne.

Lehet, hogy meg kellett volna említenie Lounak vagy akár Katherine-nek, de biztos benne, hogy semmi komolyról nincs szó.

Amikor először találkozott Katherine-nel és Johnnal, nem tudta nem észrevenni Katherine gyönyörű mélybarna szemeit és csodásan dús, a hátát verdeső, hullámos, mélybarna haját. Kis pocakja csak akkor vált láthatóvá, amikor megfordult, és a szél a hasának feszítette a felsőjét. Gladys nem mondott semmit; tudta, hogy nem jó ötlet megjegyzést tenni egy nőtársunk testére. Fiatalabb korában tőle is megkérdezték párszor, hogy állapotos-e, és mindig megfájdult a szíve attól, hogy nemmel kell felelnie. Katherine azonban, amikor meglátta, hogy Gladys észrevette a pocakját, rátette a kezét a hasára.

– Ikrek – mondta mosolyogva. Amint elkezdtünk próbálkozni, máris sikerült.

Gladys széles mosolyra húzta a száját; a kezében tartott szomszédköszöntő csokitorta hirtelen valahogy nehezebbé vált.

– Ez csodálatos! – felelte.

Ha valami baj lenne, Katherine biztosan elmondaná neki. Elmondaná… vagy mégsem? Hiszen régóta szomszédok.

Barátoknak épp nem barátok, de Gladys bízik benne, hogy Katherine tudja, számíthat rá, amikor csak kell.

Miközben elkészíti Lou teáját, és felviszi neki, elhatározza, hogy később mindenképp átmegy Katherine-hez, hogy megnézze, minden rendben van-e.

Hiszen semmi sincs abban, ha ránézünk a szomszédunkra. Igazán semmi.