Budapest, 2025

Copyright © Finy Petra, 2025

© XXI. Század Kiadó, 2025

Borítófotó © iStock

ISBN 978 963 568 649 0

Szeretlek, úgy, ahogy vagy

Előszó

„Megfogadom, hogy egyszer valakit én is így fogok ölelni” – mondja Finy Petra egyik novellájának gimnazista elbeszélője, miközben a térdig érő, hínáros Balatonban gázolva meglát egy párt, akik életre szóló szenvedéllyel ölelik át egymást. És kétségünk sincs, hogy a fiatal lány el is jut majd életében eddig az összekapaszkodásig, amelyben benne lesz az egykori kamasz minden szenvedélye. Hogy aztán a sors merre löki-taszítja a lányt és a várva várt, megtalált szerelmet, nem tudhatjuk, csupán a novella végén az elbeszélő lábujjai közé akadó-fonódó békaszőlőinda jelzi finoman az olvasónak, amit a bakfis talán még nem tud: a szeretet nem csupán ölelő karok puha és meleg fészke; a szeretet olykor nem ereszt, még ha szabadulnánk is tőle, olykor karcol és felsért, olykor egyszerre húz magához és taszít el hidegen.

E kötet szereplői kivétel nélkül a szeretet után sóvárognak, még úgy is, ha épp menekülőfélben vannak egy-egy emberi kapcsolatból. Legyen szó viharos szülő-gyermek viszonyról, férj és feleség fájdalmas kapcsolatáról, tanár és volt diák felemelő találkozásáról, együtt megvénült testvérek furcsa kötelékéről, orvos és egykori betege kínos egymásba botlásáról, ember és állat között szövődő különös barátságról: az itt felvonuló történetek mind azt sugallják, hogy a szív – még ha egy elefánté is – sosem a várakozások és elvárások szerinti ritmusra ver. Hiszen minden szívnek megvan a maga egyedi és senkiéhez sem hasonlítható működésmódja. Finy Petra novellái az élet végtelen számú variációjának sokszínűségéről szólnak, összhangban az ehhez megtalált ábrázolásmóddal, ami mindig valami váratlannal, ugyanakkor szívszorítóval lepi meg az olvasót. Egy Sopronba tartó buszjáratra felszáll a Szabadság-szoborra emlékeztető nő, a szülészeten egy szőrbundát növesztett gyerek kandikál ki a takarók kupacából, egy idős asszony súlymellényben ugróiskolázik egy árnyas nyaralófalu mellékutcájában, egy szívesen rajzolgató boncmesternek kiállítása nyílik, vagy épp egy kertészkedni szerető asszony életében először – és utoljára – pillantja meg a gyönyörű eget.

Mindezek mellett „ráadás” élmény, hogy a szerző bizonyos történetszálakat úgy vezet végig a köteten, hogy itt is, ott is felbukkan egy-egy ismerőssé vált karakter vagy mozzanat, hogy immár új szemszögből tegyen teljessé egy elképzelhető történetet. Az olvasat, a „megfejtés” azonban ránk van bízva: ki-ki fantáziája, lelki alkata és gondolkodásmódja alapján adhat lehetséges értelmezést az eseményeknek.

És Finy Petra prózája még ezeken kívül is rengeteg felfedezést tartogat. Elég, ha csak a novellákban felvonuló növény- és állatvilág sokszínűségét említjük itt: kellő bizonyossággal állíthatjuk, hogy soha ennyi csicsergő, cikkanó, verdeső, cvikkelő madárral, soha ennyi indaként tekergő, szirompomponjait szóró, illatágyúkkal támadó és napsárgán virító virággal nem találkozott még az olvasó egyetlen kötetben – nem beszélve az elefántokról, tigrisekről, majmokról, a loncról, a szivarfáról, a gesztenyéről, és még hosszan sorolhatnánk. A természet az életre kelt otthonosságot, a szeretet biztonságát, az újrakezdés reményét és a veszteségben fellelhető legigazabb vigasztalást jeleníti meg ezekben a novellákban. Finy nem fél a szépség ábrázolásától, ami olyan számkivetetté vált az irodalomban hosszú időre, ahogy nem fél az érzelmek megmutatásától, megszemélyesítésétől sem.

Éppilyen kitűnően megtalálja a módját annak is, miként hasson az olvasó érzékeire, képzeletére, és nemcsak a természeti lények által, de a tárgyak világának leírásakor is. Hiszen ki ne tudná maga elé képzelni a piros műbőrrel borított konyhai hokedlit egy ragacsos terítőjű asztalka alatt, az asztalon a keresztrejtvénnyel és a faragott ácsceruzával, mindezeket pedig egy régi, magára hagyott víkendház tartozékaiként látni maga előtt? Vagy ki ne érezné a talpán a balatoni lépcsőbejáró mohától iszamós, nyákossá ázott fafelszínét? És kinek ne lenne emléke gyerekkorából egy olyan „boszorkányos” felnőttről, akitől mindig félt egy kicsit, és ijesztő képességeket tulajdonított neki?

Szépség és furcsaság, líraiság és groteszk, humor és dráma keveredik ezekben a novellákban, mindig más arányban, aszerint, hogy a szerző épp milyen hangfekvésben szólaltatja meg hangszerét. Finy Petra az abszurdtól a klasszikus kisprózán át a tárcanovelláig megannyi műfajú és terjedelmű szövegben bizonyítja, hogy minden olvasó nyelvén kiválóan beszél: azokén is, akik szívesen fedezik fel a szubtilis irodalmi utalásokat Esterházytól Salingerig, azokén is, akik hosszan szeretnek tűnődni egy-egy elbeszélés rétegein, és azokén is, akik cseppet sem szégyellik, hogy a zsebkendőjükhöz nyúlnak egy-egy megindító történet olvastán.

Akad azonban markáns közös vonásuk is ezeknek a novelláknak, mégpedig meseiségük és líraiságuk. Nem véletlenül: Finy Petra egykor sokak számára gyermek- és verseskönyvek szerzőjeként vált ismertté, és most, több sikeres regény után első novelláskötetében sem hagyja el azt a mágikus, költői, varázsos, légiesen könnyű és közvetlen megszólalásmódot, amiért oly sokan megszerették műveit. Novellái megjelenésével bizonyosan még többen válnak majd elkötelezett olvasóivá.

Laik Eszter

Úgy ölelni

Libben a bodza

Az idős nő bizonytalanul ácsorgott a kapuban. A ház olyan volt, mint egy dísztelen kocka. Szürke doboz. Mesélte a fia, hogy Nóra modern házba költözött, de hogy ennyire rideg helyre, azt nem hitte volna.

Régen látta az unokáját. Az esküvője óta a lány csak egyszer-kétszer látogatott el a városból a nagyanyjához a pöttöm vidéki faluba. Most meg, hogy gyermeke született, még ritkábban fog, gondolta az idős asszony. Így hát ő utazott ide.

Amíg képes felkapaszkodni a vonatra, és van annyi erő a kezében, hogy megtartsa vele a dédunokáját, jönni fog.

Erre most itt áll, és egyre inkább úgy érzi, rossz döntés volt, amikor azt mondta, két hétig segít az unokájának a baba körül. A fia hozta el kocsival az állomásról, és most topog az anyja mellett, kezében annak bőröndjével, várja, hogy becsöngessenek.

Micsoda épület! Az idős asszony nem ilyen kertes házakhoz szokott. Az ablakai lőrések. Az erkélyen hideg üveg, akár egy kórházi váróban. A kerítés erős fém, mintha valami katonai területet védene, a kertben csak fű és mulcs. Sehol egy lágy forma, kedves szín, fakorlát, muskátli vagy locsolókanna.

Végül nagy sóhajtva bement a fia után a házba. Nóra ott állt az ajtóban a karján a csecsemővel. A baba szép volt, és tejszagú, a ház belseje csupasz és rémisztően tiszta. A dédmama bebotorkált, és letette ócska bőröndjét a csillogó padlóra. Nem illett ide. Mint ahogy én sem, gondolta az asszony, és melege lett egy pillanatra a kötött mellényében, amit télen-nyáron hordott, mindig ugyanazt.

Megkérdezte, merre van a mosdó, hogy kezet moshasson. A csapnak sehogy sem találta a tekerőjét, amivel vizet fakaszthatott volna belőle, ügyetlenül tapogatózott, hasztalanul keresgélt valami elfordíthatót. Legalább a folyékony szappan flakonjának működését ismerte.

Végül az üvegfallal elválasztott zuhanynál mosta le a kézfejét, mert ott véletlenül elfordított valamit, ami megindította a vizet.

Túléltem a második világháborút, csak nem fog ki rajtam egy modern lakás! – gondolta most már kicsit derűsebben.

Nóra bizonytalanul nézett rá a gyerekkel, amikor kijött, mert olyan hosszan időzött bent. A fia közben el is ment, folyton sietett.

– Minden rendben, mama? – kérdezte Nóra a nagyanyja zilált kontyára nézve.

– Persze, aranyom. Miben segíthetek?

– Tudnál csinálni egy tejbegrízt, amíg megszoptatok?

– Menj csak, kincsem!

A fiatal nő kiment a teraszra a babával.

A nagyanyja csak ekkor vette jobban szemügyre a konyhát. A grízt könnyedén megtalálja a kamrában, gondolta, a tejet meg a jégszekrényben. Tétován indult a szigetszerűen benyúló konyhapult felé. A polcok ajtajai úgy futottak körbe, mintha egybeöntötték volna őket. Sehol egy fogantyú. Bástyát épített magának ez a lány, vagy konyhát? – ráncolta össze a homlokát. De amikor sokadszorra sem sikerült rájönnie, hogyan nyílnak az ajtók, elbizonytalanodott.

Épp feladta volna, fáradtan nekidőlt az egyik hosszabb ajtónak, amikor az egyszer csak kinyílt. Ügyes kis fiókos szerkezetet lehetett előhúzni a szekrényből, tele száraz élelmiszerekkel. Mint valami varázskamra! – csodálkozott az asszony. Meglett a gríz és a cukor.

Már csak a tejet kéne előbányásznom, gondolta, aztán hirtelen ötlettől vezérelve elkezdte egymás után nyomkodni a csillogó szekrénylapokat, amelyek látszólag összefüggő, zárt rendszert alkottak a konyhában. Sorra nyíltak ki az ajtók. Rátalált minden élelmiszerre, fűszerre, konzervre, majd a poharakra, tányérokra, egyéb konyhai kellékekre. Végül a legnagyobb ajtó jött, de azt hiába nyomkodta. Fogantyú sem volt rajta. Megragadta a pereménél, és rántott egyet rajta. Az volt a hűtő. Minden megvan, már csak meg kell főznöm egy lábasban, amit ott balra láttam, biztatta magát.

A tűzhely előtt viszont megtorpant. Olyan áhítattal állt előtte, mintha egy csillogó űrhajót látna, amelyből most szállt ki Farkas Bertalan, aki olyan helyesen mosolygott annak idején a tévében.

Megrökönyödve nézte a gombok nélküli, teljesen sík villanykészüléket. Néz ő főzőműsorokat, hogyne, csak kiókumlálja, hogyan indul ez az izé. De akárhogyan simogatta, ütögette, képtelen volt rájönni. Gyöngyözött a homloka, remegett a keze.

Mit keres ő ebben az idegen házban? Ahol az unokája is csak furcsán méregeti, mint egy földönkívülit, és ő is úgy érzi magát, mint aki a Marsról jött. Vagy inkább, mint aki most érkezett a Marsra.

Párás lett a szeme tehetetlenségében, ahogy ott állt kezében a lábassal, benne a tej és a gríz. Akkor jött be Nóra a teraszról, vállán a szuszogó gyerekkel. Látva nagymamája zavarát, gyorsan odaugrott a tűzhelyhez, és fél kézzel elindította. Az idős nő elbűvölve nézte a fekete lapon felvillanó piros foltot.

Mire Nóra lemérte, betakarta a gyereket, és bekapcsolta a légzésfigyelőt, már kész is volt az étel.

Egy-egy tányérral a kezükben indultak ki a teraszra. A tolóajtó cseles nyílását látva az idős nő megint elcsodálkozott. Ő biztosan nem tudta volna kinyitni.

– Fogok tudni én itt neked segíteni, kincsem? Van itt bármi, ami úgy működik, mint régen, az én koromban?

A fiatal nő elmosolyodott.

– Hát persze. Nézz csak körül!

Az idős nő szót fogadott. A kertet teljesen üresnek érezte az ő vidéki kis veteményeséhez, rózsalugasához képest. De ott oldalt, mintha. Mintha paradicsompalántákat látott volna. A sarokban pedig…

A kert sarkában a bokor ágain habos, fehér virágok libbentek. Bodza. Az unokája nyugtázta magában a nagyanyja felfedezéseit.

– Itt, a terasz végében, abban a nagy üvegben szerinted mi készül? Pont ugyanúgy, ahogy te is csinálod.

– Bodzaszörp! – kapott a szájához meglepetten a nagymama, és megkönnyebbülten sóhajtott. Amikor egy órával később a kicsi felriadt, már meg sem lepődött azon, hogy Nóra azzal a dallal nyugtatja meg, amellyel ő is vigasztalta a lányát, a lánya meg az unokáját.

Csak ült a gyerekszobában, hallgatta a dúdoló Nórát, és miközben a babát nézte, ki-kipillantott a bodzára, amire pont rá lehetett látni az ablakból. A fehér bokor mélyen bólogatott, ahogy a szél beletúrt.

Tartalom

Előszó

Úgy ölelni

Libben a bodza

Víztükör

Irdatlan

Rubin karácsony

A valkűr bevonulása

Így élünk

Harminc éve

Családi fotó

Szerencse

Apró, kicsi angyalok

Kilenc

Ködkeringő

Lépések

Kiskosztüm

Úgy ölelni

Vízibicikli

Szárnyalás lesz

Szellemek

Ragyogás

Csak a könyveit ne

Cosmos

Magas ég

Szárnyalás lesz

Vihardoboz

Angyalkám

Rádium

Ilyenkor harap a krokodil

Harminc deka izom

Történetek a szívről

Kistigris

Az az emelkedés

Szívvel zajongani

Az ember, akinek madár fészkelt a zsebében

A nyaraló

Kistigris

Elefántkönnyek

Lekaparni a múltat

Fémdetektor

Flóraszept

Dzsungeltapéta

Engedni

Egykor hegy

A tizennyolc éveseké a világ, még akkor is, ha azt mások éppen kiforgatják a sarkaiból.

Prágába bevonultak a tankok, Magyarországon életbe lépett az új gazdasági mechanizmus. Virágzik a zenei klubélet, a szexuális szabadság egyre erősebb.
A Coca-Cola már kapható, minden fiatal farmerben akar járni, és Beatlest hallgat. A rövid szoknya, hosszú haj és a nyugati zenék fémjelzik a fiatalok lázadását.

Él Budapesten három, érettségi előtt álló fiú és két lány. Szétfeszítik őket a hormonok, de összetartja a csapatot a barátság. Közülük valaki a rendszer kegyeltje, valakinek rejtőzködnie kell, de még a rendszer kegyeltjének is van egy súlyos titka. Az események pedig megállíthatatlanul sodorják az öt fiatalt a drámai végkifejlet felé.

Finy Petra regénye megrendítő módon mesél szerelemről és barátságról 1968-ban.

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Laik Eszter

Korrektúra Harrach Judit

Borítóterv Somogyi Péter

Tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Libre Bodoni – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License