Fordította: Sulyok Viktória

A mű eredeti címe: Hyttebok frå helvete

Copyright © Are Kalvø, Kagge Forlag, 2018

Published in agreement with Stilton Literary Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Sulyok Viktória, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978 963 614 752 5

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Sarudi Ágnes

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Tördelés, nyomdai előkészítés: Schwarczenberger Helga

Korrektor: Laczkó Krisztina

Borítóterv: Coverist Studio

(vezető grafikus: Faniszló Ádám,
grafikai munka: Fetter Celina)

TARTALOM

Nem ez az oka

Dolgok, amiket nem értek

Belső hegyek és tűzön pattogatott kukorica

ELSŐ KÍSÉRLET

Cél a Jotunheimen-hegység és a megváltás

Az utolsó szabad éjszaka

A városból az erdőbe, óráról órára

Búcsú a logisztikától

Közös vacsora alsóneműben

A csúcs felé

Közös pozitív teljesítményérzet alsóneműben

Hallgass a tapasztalatlan túrázókra!

Túrákon fogyasztható ételek és italok értékelése

Visszatér a Boldog vándor

Hallgass a tapasztalatlan túrázókra! Második rész

A fény felé

Mit gondolsz?

ELSŐ KÍSÉRLET: ÉRTÉKELÉS

Öt hónappal később

Felfedezem magamat és a várost

MÁSODIK KÍSÉRLET

Cél a Hardanger-fennsík és társaság keresése

Zsúfolt és életveszélyes

A japánturista-elhagyás művészete

Kvíz!

Ahová régi ételek halni járnak

Pia és szivarka

Elképzelt vadon

Ember vagy egér?

Szószedet

Hallgass a tapasztalatlan túrázókra! Harmadik rész

Fehérek a feltört lábukról értekeznek

Képek

Források, kitérők és további információk gyíkok számára

Nemrégiben egy felmérésben majdnem nyolcvan százaléka azoknak, akikkel egy országban élek, azt mondta, hogy az elmúlt tizenkét hónapban legalább egyszer túrázott a hegyekben vagy az erdőben.

Én az elmúlt harminc évben egyszer sem túráztam – sem a hegyekben, sem az erdőben.

Előbb vagy utóbb eljön az idő, amikor az ember felteszi magának a kérdést: Lehet, hogy velem van a gond?

NEM EZ AZ OKA

A tanyán, ahol felnőttem, van egy pajta, amihez lépcső vezet. Egyenetlen kőlépcső, ami mintha világéletében ott lett volna. A pajta súlyos, ferde ajtaját nehéz kinyitni, a beleillő rozsdás, vén kulcs akkora, mint egy jól megtermett gyerek. A pajta olyasmivel van tele, amivel általában az ilyen épületek tele szoktak lenni: dolgokkal, amiket az ember nem dob ki. És egy tanyán senki nem dob ki semmit. Mert annyi hely van, hogy semmit sem kell kidobni. A pajtában elfér minden olyan konyhai eszköz és mezőgazdasági gép, amiket valamikor nyilván használtak valamire, de most már csak veszélyforrásnak jók. Elfér ott mindenféle régi cucc, aminek rövid neve van: vályú, rokka, dézsa, eke, kasza, szán. Elsárgult hetilapok. Képregények. Ijesztően kinéző babaház – amilyenek általában a babaházak. A nyolcvanas évekből származó maxi kislemezeim, amikre tupírozott hajú brit énekesek szükségtelenül hosszú változatokban énekelték fel a mérsékelten népszerű számaikat. Elektronikai cikkek, amik csak porfogónak jók, amíg egy nap hirtelen megint divatba nem jönnek. Nem sokkal korábban itt került a kezembe egy negyvenéves rádió, amit hazavittem, és azóta erősítőként szolgál a nappalimban. Nem járt még nálam vendég, aki ne csodálta volna meg.

Ugyanez van a pajta lépcsőjével is. Tökéletesen testesülnek meg benne a tanyákkal kapcsolatos romantikus elképzelések. Régi, házilag készített és egyenetlen. A látogatók általában felfigyelnek rá, és lefényképezik.

Szóval igen. Ilyen helyen nőttem fel. Volt pajta meg ól meg vályú meg rokka meg mindenféle más cucc, aminek rövid neve van. Olyasmik, amiket az ember megörököl. Volt csűr. Meg erdő. Rengeteg erdő. Az egyik fán házikó. Csörgedező patak, aminek a hangja egészen addig nem tűnt fel, amíg el nem költöztem, és vissza nem tértem. Fehér faház. Fjordra néző hálószoba. Meg állatok. Tehenek, csirkék, disznók. Egy kutya, aki egy nap megjelent, és aztán maradt. És persze macska.

Szóval nem ez az oka. Úgy nőttem fel, hogy körülvett a természet, a föld, az állatok, a hagyomány meg mindenféle gyümölcs és bogyó. És hegy. Sok hegy.

Nagyon sok hegy.

A pajta lépcsőjéről rálátni a földekre. A földek után pedig a hegyekre. Az ember bármerre indul a tanyáról, négy percen belül a hegyekben találja magát. Olyan hegyekben, amik drámaian törnek a magasba, amik a világ minden szegletéből vonzzák a turistákat, akik a fél bolygót hajlandók körbeutazni azért, hogy saját kezűleg lőhessenek róluk fényképeket. És lehet rajtuk túrázni. Meg síelni. Tartottak már itt országos bajnokságot meg világbajnokságot is. Akik azt akarják, hogy egy reklámról ordítson, hogy norvég, azok háromból egyet itt forgatnak. A másik kettőt Új-Zélandon. Olcsóbb.

Én pedig voltam kirándulni. Jártam a hegyekben. Volt síléc a lábamon. Van tapasztalatom mind a sífutás, mind a lesiklás terén. Felénk gyerekkoromban ez elől senki sem menekülhetett, hacsak nem talált nagyon jó kifogást.

Szóval nem az az oka, hogy idegen lenne számomra a szabad levegőn tartózkodás meg a kirándulás meg a síelés. Amikor az iskolával síelni mentünk, gyakran hozzánk jött mindenki. Komolyan. A tanyánk közel volt az iskolához, és helyhiányban aztán nem szenvedtünk. Az osztályok nálunk síeltek. Még síugrásra is volt lehetőség. A tanya egyik dombja tökéletesen megfelelt a célnak. Hallod? Úgy nőttem fel, hogy volt otthon sípálya és síugrósánc.

Szóval nem ez az oka.

1983-ban – és a mai napig senki sem tudja megmagyarázni, ez hogyan történt – a szülőfalum focicsapata lett az év szenzációja. A csapatot és a falut Strandának hívják. A negyedosztályban játszottak, és a kupában egészen a harmadik fordulóig jutottak, amire senki sem számított. Kiütöttek egy harmadosztályú csapatot és – ami jóval nagyobb jelentőségű – a másodosztályú Ålesund-t, a megye egyetlen városának csapatát, akik fel akarták küzdeni magukat az első osztályba, és az élet gyakorlatilag minden területén a falusi parasztok felett állónak érezték magukat. Strandában nagyjából háromezren laktak, Ålesund-ben huszonötezren. A Stranda feltörölte velük a padlót. És a harmadik fordulóban Norvégia akkor egyértelműen legjobb csapatával, a Vålerengával kerültek szembe. Ezt nem én találtam ki. A Vålerenga abban az évben és az utána következőben megnyerte a kupasorozatot. A Vålerenga oslói csapat. Mint írtam, Strandában úgy háromezren laktak. Oslóban több mint félmillióan.

A meccsről az ország legnagyobb lapjai is cikkeztek. Olyan fényképeket hoztak le, amik a Stranda legjobb játékosait a körzeti megbízott és a pap társaságában ábrázolták, hogy mutassák, az egész falu támogatja őket, a Vålerenga sztárjai pedig értetlenkedtek az interjúkban: „Stranda? Hát az meg hol van?”

Szóval nem az az oka, hogy népes helyről származom. Nem az az oka, hogy hozzászoktam, hogy állandóan óriási körülöttem a nyüzsgés.

Nem ez az oka.

De amikor végre történt valami, akkor odatettük magunkat. A Stranda–Vålerenga-meccsre állítólag négyezer néző érkezett.

Négyezer! Egy olyan faluban, ahol háromezren laktak. Ez százharminc százalékos részvételi arány. Ez Oslóban majdnem kilencszázezer nézőnek felelne meg, Berlinben ötmilliónak, Londonban pedig tizenegy és fél milliónak.

Jöttek a fővárosból is. Meg Ålesund-ből is, hogy a saját szemükkel lássák, amint Norvégia legjobb csapata jól elpáholja a Strandát. Eljött az apám egyik barátja is, aki úgy rejtegette a kopaszodó feje búbját, hogy ráfésülte a maradék haját. Úgy hívták, hogy Király. Ne kérdezz semmit! Ålesund-ben mindenkinek ilyesmi neve van. A Király beugrott hozzánk a tanyára. Gondolom, feltűnt neki a pajta lépcsője is. Hosszan nézte a földeket. Amikor visszatért a városba, és a barátai megkérdezték, milyen volt Stranda, állítólag azt felelte, hogy sok a nyílt tér.

Szóval nem az az oka, hogy hozzá vagyok szokva, hogy egy csomó ember meg zaj meg esemény van körülöttem. Ahhoz vagyok szokva, hogy van elég hely. Sok nyílt tér. Csend. Pajtalépcső. Ahol felnőttem, annyira nem történt semmi, hogy amikor végre történt valami, a lakosság százharminc százaléka odacsődült.

Szóval nem ez az oka.

✶

És az sem, hogy kifogásom lenne a testmozgás ellen. Szinte egész életemben ígéretes focista voltam. Többekkel játszottam egy csapatban azok közül, akik 1983-ban tiszteletre méltó, kettő-nullás vereséget szenvedtek Norvégia legjobbjaitól. Aktívan részt vettem sífutóversenyeken. Nem nagyon aktívan, de azért eléggé. Többször végeztem a dicső második helyen, és ezt kupával is tudom bizonyítani. Mondjuk elég kicsi kupával. Az ember nem is hinné, mennyire kicsi. Megvan, mekkora egy feles pohár? Na, annak kábé a fele. De valahol megvan. Valószínűleg a pajtában.

És az sem az oka, hogy ne szeretnék sétálni. Éppen ellenkezőleg. Az egyik kedvenc tevékenységem. Minden nap sétálok, méghozzá nagy távokat. Szóval nem ez az oka.

De nem megfelelően sétálok. Főleg olyan helyekre szeretek menni, ahol vannak emberek. Ha lehet, pincérek. Szeretek belvárosi utcákban őgyelegni. Csak úgy, mindenféle cél nélkül. Ilyet gyerekkoromban a szülőfalumban nem sokan csináltak. Ott az ember abban a másodpercben, hogy betöltötte a tizennyolcat, letette a jogsit, és utána a legszívesebben ki sem szállt volna a volán mögül. Ha egy nagykorú gyaloglásra vetemedett a szülőfalum központjában, mindenki elszörnyedve arra gondolt, hogy biztos elvették a jogosítványát.

Vagy arra, hogy új tanár dolgozik az iskolában.

Az ember nem sétálgatott csak úgy a központban.

De beülni egy kocsiba, a négy percre lévő hegyhez hajtani, felhágni a hegyre, aztán lejönni, visszaülni a kocsiba, és hazahajtani? Hát ez teljesen normális.

Cél nélkül csellengeni a központban? Ilyet csak a falu bolondja csinál.

Mindenesetre nem állnak tőlem távol a hosszú séták.

Szóval ez sem az oka.

Amikor egy nő, aki nagyon jól ismer, először jött el a tanyára, ahol felnőttem, mindenki máshoz hasonlóan neki is feltűnt a régi pajtalépcső. Ránézett, és kijelentette:

– Ott ücsörögtél mindig, nézted a tájat, és arra gondoltál, hogy „hát nekem itt semmi keresnivalóm”.

Ez az oka.

Mert tényleg erre gondoltam, amikor a pajtalépcsőn ücsörögtem. És jó sokat ücsörögtem ott. Attól tartok, ilyen típus voltam. Olyasvalaki, aki leül, körbekémlel, és olyan képet vág, mint akinek mély gondolatai vannak. De a természetre egyáltalán nem gondoltam. Soha nem gondoltam arra, mennyire szép, és mennyire hálás lehet az, aki ilyen körülmények között élhet, a természetben mozoghat, és eggyé válhat vele.

Nem. Arra gondoltam, hogy nekem itt semmi keresnivalóm.

De persze nem csak erre gondoltam. Nem bolond voltam, hanem érzékeny lélek. Mindenféle fellengzős gondolatom is támadt, amikről úgysem számolnék be soha, bármennyit is faggattok, szóval békén lehet hagyni, oké?

Mindenesetre arra is gondoltam, hogy nekem itt semmi keresnivalóm, bár minden elképzelhető szempontból nagyon jól ment a sorom.

És hát ez a gondolatom nem túl eredeti, ezzel tökéletesen tisztában vagyok. Mindenki, aki kisebb településről származik, és később könyvek írására adja a fejét, az elvágyódásról regél. Ennél kevésbé eredetit elképzelni is nehéz. És a legtöbb gyerekkori barátom, aki elköltözött, ugyanígy érzett.

Városba költöztünk. Egyetemre jártunk. Meg kocsmába. Éjszakába nyúlóan cseréltünk eszmét olyasmikről, amikről fogalmunk sem volt. Szívtuk magunkba a kultúrát, ami igazából nem is tetszett. Belvárosi utcákon sétáltunk. Lettek új barátaink, megváltozott az ízlésünk, rendeltünk még egy kört. Nem voltunk hajlandók leállni. Úgy gondoltam – és még mindig úgy gondolom –, hogy akkor élvezem igazán az életet, ha emberek vannak körülöttem (minél többen, annál jobb), és nagy a hangzavar. És ha már valaki vette magának a fáradságot, hogy feltalálja a falakat, a tetőt meg a hotelbárokat, akkor egyenesen hálátlanság lenne sátorban lakni. Elköltöztünk a városba, használtuk a várost, szerettük a várost, és nem néztünk vissza. Sokan voltunk ezzel így.

De.

A legtöbben nem maradnak ilyenek életük végéig.

Elmúlik. Ez van. Elmúlik, amikor az ember befejezi a tanulmányait vagy azt, aminek az ürügyén a városba költözött. Amikor az ember felnőtté válik, megnyugszik, és visszavesz a tempóból. Akkor történik valami. Más kerül előtérbe.

Az ember egyszer csak rájön, hogy valójában szereti a természetet.

Ez szinte minden ismerősömmel így történt. De velem nem.

Az elmúlt években sok barátomat ragadta el tőlem a természet. Jó embereket. Okos embereket. Vicces embereket, akik korábban szívesen jöttek velem kocsmázni. És most mit csinálnak? Korán kelnek, lefényképeznek egy sínyomot, kiteszik a Facebookra vagy az Instagramra, és odaírják, hogy „Szép nap a szabadban”.

Korábban jó barátaimnak tartottam őket. És szellemesnek.

Most meg ennyi telik tőlük. „Szép nap a szabadban.”

Ez sokakkal megtörténik az élet egy pontján. Kezdik elveszíteni a humorérzéküket. Meg a hajukat. Ez a kettő gyakran jár együtt. Lassan már attól tartok, hogy a humorérzék a hajban lakozik.

Az ember elveszíti a humorérzékét és a haját, és járni kezdi a hegyeket. Ezzel egy időben azzal is szembesülnie kell, hogy a kidobók már régen nem kérik el a személyijét, és inkább arról érdeklődnek, hogy biztosan nem tévedt-e el.

Ebben a korban több változás megy végbe.

Az ember edzeni kezd. Reméli, hogy a lehető legjobban fog kinézni haj és humorérzék nélkül. És persze tudom, hogy vannak, akik azt állítják, hogy nem azért edzenek, mert jól akarnak kinézni, hanem mert élvezik magát az edzést. Rendben. De ha az edzésnek nem lennének egészségügyi vagy fizikai következményei, akkor bizony senki nem állna neki edzeni. Még az életben nem fordult elő, hogy egy orvos közölte a betegével, hogy egy hónapja van hátra, mire a beteg így reagált:

– Akkor elkezdek edzeni! Így fogom tölteni a maradék négy hetemet. A fennmaradó hónapban, amíg nem hagyom el ezt a bolygót, műszálas ruhát húzok, és keresek egy túl erősen kivilágított edzőtermet, hogy szintén műszálban izzadó ismeretlenek társaságában tekerjek egy mozdulatlan biciklin magam elé meredve, miközben idegtépő, szörnyű zene üvölt.

Aki ebbe a korba ér, az nem gubózik be feltétlenül otthon, de olyan helyekre kezd járni, ahol kevesebb a zaj. Meg a kidobó. Meg az ember. Mert aki ebbe a korba ér, az egyre szívesebben találkozik a barátaival azért, hogy beszélgessenek. Elképzelhetetlenül unalmas dolgokról. Mert a találkozásoknak azért nem szakad vége. Amikor az ilyen korú férfiak kitérően válaszolnak a barátnőik faggatózására, hogy mit csináltak a legutóbbi kiruccanáson a haverjaikkal, az nem azért van, mert titkolózunk vagy nem emlékszünk. Egyszerűen nem akarjuk bevallani, hogy három teljes napon át túlórákról és a lecsúsztatásukról beszéltünk egy londoni kocsmában.

Vagy ami még rosszabb, edzésről. Vagy a természetről.

Mert nemcsak arról van szó, hogy hirtelen mindenkiből természetjáró lesz. Hanem hogy állandóan erről járatják a szájukat. Méghozzá minden humor nélkül. Korábban intelligens, érdeklődő emberek teljes komolysággal képesek ilyesmiket mondani:

– A hegyen a csend semmi másra nem hasonlít.

De. Hasonlít az összes többi csendre. Attól eltekintve, hogy amikor a hegyen csend van, jó eséllyel nincs teljesen csend. Ebben az esetben a hegyen a csend valószínűleg a szélre hasonlít. Vagy az esőre. Vagy a szúnyogokra.

– Ha korán indulsz útnak, akkor az egész természet csak a tiéd.

Aha. Nem vagy egy kicsit önző?

– A hegy különleges nyugalommal tölt el.

Jó neked. De nekem ehhez mi közöm?

– Az ember csak a természettel szembesülve érti meg, mennyire kicsi.

Hát, ha te csak a természettel szembesülve értetted meg, mennyire kicsi vagy, akkor túl sokat képzelsz magadról.

Ha meg akarod érteni, mennyire csip-csup problémáid vannak, gondolj Aleppóra. Ne a Jotunheimen-hegységre.

– Újabban hegycsúcsokat gyűjtök. Dolgaim vannak már bőven.

Mindketten nagyon jól tudjuk, hogy továbbra is gyűjtesz dolgokat is. Éppen most vettél egy hétezer koronás gyümölcscentrifugát. A hegycsúcsokat pluszban gyűjtöd.

– Idén a hegyekben nyaralunk, és hüttéről hüttére járunk…

Ez nem nyaralás. A hegyekben hüttéről hüttére járást legfeljebb nyaralásszerűségnek lehet nevezni, ami kizárólag a nyaralással kapcsolatos két legunalmasabb dolgot foglalja magában: a pakolást és a közlekedést.

De az emberek ilyesmit csinálnak. Hüttéről hüttére járnak napokig megszakítás nélkül, közben ömlik róluk az izzadság, és elillan minden humorérzékük. Olyan helyekre zarándokolnak el, mint Tócsazug és Zátonybérc és Tavi kuckó és Kakukklapály. Ezeket komolyan nem én találtam ki. A norvég hegyekben tényleg vannak ilyen nevű hütték. És az emberek nem kerülik el őket nagy ívben. Éppen ellenkezőleg. Viharsarok, Pokoltanya, Szúnyogszállás.1

Szúnyogszállás! Hát még a neve is mutatja, hogy szúnyogok lakják!

Mennyire elterjedt valójában ez a jelenség? Hány barátom maradt, aki nem a természetet választotta a szórakoztató, jó hangulatú társasági élet helyett? Egy nap elhatároztam, hogy szisztematikusan derítem fel a helyzetet. Mindenkinek utánanéztem a közösségi oldalakon. Megkerestem a régi osztálytársaimat, csoporttársaimat, tanáraimat és professzoraimat, kollégáimat és főnökeimet. Meglehetősen eltérő életutakat találtam. Az ország különböző szegleteiben laknak. Vannak köztük melegek és heterók. Egyedülállók, párkapcsolatban élők, házasok, és amit még el lehet képzelni. Gyerektelenek, kétgyerekesek és ötgyerekesek. A gyerekeik származhatnak két vagy három vagy négy partnertől. Építészek és mérnökök, mesteremberek és gyári munkások, írók és tanárok, újságárusok és bútorkereskedők.

De mindegyiküknek, és ezt szó szerint értem, mindegyiküknek van fényképe egy hegyről.

Van, aki a hegyen áll. Egyesek meztelen felsőtesttel. Az egyikük alul sem visel ruhát. Erről inkább nem beszélnék. Mások a hegy előtt feszítenek. Olyan is akad, aki nem komponálta rá saját magát a képre. De mindegyiküknek, tényleg mindegyiküknek van fényképe legalább egy hegyről.

Nincs olyan ismerősöm, aki ne tett volna ki hegyről készített képet a Facebookra.

Ez mikor történt? Tartottak egy meetinget, amire engem nem hívtak meg? Ki vette el tőlem a barátaimat? Ki cserélte le őket egy rakat virgonc természetjáróra? Akik felfelé mutató hüvelykujjal, béna sapkában fényképezkednek a szabad levegőn, és mintha még élveznék is?

Ismerek olyan egyedülállókat, akik amiatt panaszkodnak, hogy amikor a barátaik összejönnek egy új partnerrel, akkor eltűnnek mellőlük. És meg is értem a neheztelésüket. De ők legalább amiatt veszítik el a barátaikat, ami pedig „a három közül a legnagyobb”. A szeretet miatt. Én kövek miatt veszítem el az enyémeket.

Ami az egyedülálló barátaimat illeti, megpróbálom elképzelni a helyzetüket. Többen használnak társkereső alkalmazásokat. Első pillantásra úgy tűnhet, hogy ezeken a bőség zavara áll fenn, de ha az ember kiszűri azokat, akik egyértelműen teljesen zakkantak, aztán meg azokat, akik egy hegyen pózolnak, mindössze három potenciális partner marad. Az egész országban. És az ember valószínűleg már mindhárommal kavart.

✶

Mindig jobban bíztam a statisztikában, mint saját magamban. Szóval utánanéztem. Nem arról van szó, hogy csupán én érzek így. És nemcsak a saját barátaim érintettek. És nemcsak a korombeliek, a negyven és ötven közöttiek, akik rettegnek a haláltól. Később majd mutatok egy részletes és felettébb nyugtalanító statisztikát, de már most le szeretném szögezni, hogy a születésem óta robbanásszerű növekedés következett be a szabadban töltött időt illetően. És terjed. A fiatalok önként és dalolva vonulnak a hegyekbe. A nyugdíjasok erdőn-mezőn barangolnak. Mindenki a természetet járja. És miközben ezt írom, közeledik az őszi szünet – mert persze ilyenünk is van –, és amikor kicsit félreteszem az írást, és rálesek pár online újságra, azt olvasom, hogy egy friss kutatás szerint tízből heten azt tervezik, hogy az őszi szünetet a természetben töltik. És ez csak az átlag. A 40–59 év közöttiek csoportjában, az én korcsoportomban, ez a szám még magasabb.

Olyan érzésem van, mintha rövid időre elutaztam volna, és mire visszatértem, az egész ország egy kollektív életközépi válságba sodródott volna. Nem olyan vad és veszélyes életközépi válságba, amiről filmeket szoktak forgatni, amikben egymást követik az őrült bulik és a váratlan szakítások, és mindenki felelőtlen drogozásba menekül. Ebben a válságban nem eshet meg, hogy az ember a metszőfogai nélkül tér magához egy városban, és fogalma sincs, hogyan keveredett oda. Nem, ez az életközépi válság teljes mértékben észszerű és egészséges, és a népegészségügy feltétlen támogatását élvezi.

Olyan, mintha az értelem győzedelmeskedett volna. És erre több bizonyíték is van.

Fiatal popsztárok, akikben korábban lehetett bízni, hogy az interjúkérdésekre szinte biztosan felelőtlenül és provokatívan fognak felelni, most majdnem kivétel nélkül felelősségteljesen, minden polgárpukkasztástól mentesen válaszolgatnak. Példakép? Anyu és apu. Szabadidős tevékenység? Edzés.

Még a valóságshow-k is az értelem útján haladnak. A valóságshow-k, amik alig húsz éve az erkölcsi romlás fellegvárai voltak. Kezdetben arra ment ki az egész, hogy a résztvevők egy hónap alatt minél többet igyanak és szexeljenek. Pont mint a ramadán, csak fordítva. Most a valóságshow-k és a dokurealityk egyre nagyobb mértékben azt mutatják be, hogy milyen vidékre költözni, hagyományos módon élni és közösen feladatokat megoldani. Norvégia leghosszabb életű valóságshow-ja, amit több ország is megvett, arról szól, hogy a szereplők egymással versengve…

Pontosan! Járnak-kelnek. A természetben.

Mindent elözönlöttek. Értelmes emberek értelmesen kinéző ruhában. Egészséges emberek, akik hegyeket fényképeznek. És képesek teljesen komolyan kijelenteni, hogy a jó cipő mindennek az alfája és ómegája.

Hacsak az ember nem pszichopata, előbb-utóbb töprengésbe kezd. Lehet, hogy velem van probléma? Engem miért nem vonz úgy a természet, mint mindenki mást? Én miért nem vágyódom az után a csend után, ami semmi másra nem hasonlít? Végtére is úgy nőttem fel, hogy volt körülöttem pajtalépcső meg állatok meg erdő meg vályú meg rokka. Meg hegy. Egy csomó hegy. És mint már mondtam, nem is volt ezzel semmi gond.

Mi a baj velem, akit gyerekkorában szinte korlátlan méretű tér és természet vett körbe, és aki arra a napra emlékszik a legnagyobb örömmel, amikor több ezer ember szorongott a faluban?

Lehet, hogy egyszerűen csak nem nőttem még fel? El kell érnem egy bizonyos kort? A nem túl távoli jövőben egy nap majd úgy ébredek, hogy érzem, minden megváltozott? Hogy a legszívesebben felhágnék – nem, egyszerűen muszáj felhágnom – a magasba, hogy ott ledobjam a textilt, és fotózkodjak? És odaírjam, hogy #szabad?

Van egy mondás, hogy az életben egyszer mindent ki kell próbálni, kivéve a vérfertőzést és a népi táncot. Minden más idézésre méltó kijelentéshez hasonlóan erről sem tudjuk, hogy ki mondta először. És minden más idézésre méltó kijelentéshez hasonlóan erre is vonatkozik, hogy sem igazságtartalma, sem értelme nincs sok. Természetesen rengeteg dolog van az életben, amit egyszer sem jó kipróbálni. Erre egyértelmű példa az öngyilkosság. De ha kicseréljük a „mindent” szót arra, hogy „mindent, ami legális, és amit olyan emberek csinálnak, akiket kedvelsz”, akkor már van benne valami. Az idézet így persze már nem annyira frappáns, de az üzenet annál szimpatikusabb. Azt közvetíti, hogy legyünk kíváncsiak, és hagyjuk magunkat elragadtatni.

Legkésőbb azóta, hogy felnőttem, szeretem azt gondolni magamról, hogy könnyen hagyom magam elragadtatni, és érdekel az, ami másokat is. Nem tudok elképzelni annál unalmasabbat, mint amikor valaki automatikusan, minden különösebb ok nélkül elutasítja azt, ami sokakat foglalkoztat. Amikor sokan csinálnak valamit, vagy beszélnek valamiről, akkor szeretem kideríteni, miről van szó, szeretem érteni, miért mozgat meg annyi embert, és – ideális esetben – hagyom magam elragadtatni. Ezért hallgatok olyan zenét, amit a kortársaim közül senki sem hallgat. Ezért követek néha olyan vetélkedőket, amikből igazából nem értek túl sokat. És ezért találtam magam egyszer csak Izlandon 2016 nyarán.

Semmi közöm Izlandhoz. Nem ismerek izlandiakat. A szokásos dolgokat leszámítva semmilyen módon nem kapcsolódom Izlandhoz. Tudom, hogy furcsán beszélnek, és hogy vannak gejzírjeik, és fiatalkoromban egy ideig hallgattam Björköt, míg meg nem jött az eszem. De 2016-ban Izland lett az év szenzációja. Folyamatosan törtek előre a foci-Eb-n. Kiütötték Angliát. Bekerültek a negyeddöntőbe. Egy olyan ország, ahol gyakorlatilag állandóan tél van, és az összlakosság száma alig éri el London egy tetszőleges városrészének a negyedét.

Páran egy kocsmában ültünk, amikor a tévé mutatta, hogy Izland nagyjából egész lakossága összeverődött Reykjavíkban, és énekelve meg éljenezve hatalmas utcai kivetőkön meccset néz. Nem volt kérdés, hogy mit csináljunk. Azonnal jegyet foglaltunk, és Reykjavíkba repültünk, hogy Izland nagyjából egész lakosságának társaságában nézzük meg a negyeddöntőt. Fantasztikus volt.

És persze tudom, hogy ez valamilyen szinten felvágás, és nincs mindenkinek lehetősége és pénze, hogy csak úgy átugorjon Izlandra. Másrészt viszont látom, hogy valahányszor az időjárás kegyes, sokan már rohannak is a hegyekbe. És a sífelszerelésük árából akár hetente járhatnának Izlandra.

Egyértelmű minta rajzolódik ki előttem. Egyenes vonal ered onnan, amikor a falum focicsapata összecsapott Norvégia legjobbjaival. De itt nem a foci a lényeg. Hanem az emberek. És az elragadtatás.

Szeretek elragadtatva lenni.

Mókásabb tőle az élet.

De a szabadtéri tevékenységekhez való hozzáállásom nagyon mélyről jön. Rengetegen töltik az idejüket a szabadban. Ha meg akarok felelni annak, amit saját magamról állítok, akkor most is hagynom kellene magam elragadtatni.

De a hozzáállásom nagyon mélyről jön.

Hogy teljesen érthető legyen, mennyire kis mértékben vagyok, voltam vagy szeretnék olyan ember lenni, aki szívesen aktivizálja magát a szabad levegőn, hogy ez mennyire nem illik az énképembe, elmesélek egy történetet.

Nem sokkal korábban megsérült a térdem, ami miatt pár hétig mankóval közlekedtem. Nem is rossz mankóval botorkálni az utcán. A szimpátia különböző megnyilvánulásaival lehet szembesülni. Az emberek mosolyognak. Bátorítóan biccentenek. Egy idő után azonban mást is látni kezdtem a pillantásukban és a mosolyukban. Elnéző megértés? Beavatottság? Többek tekintetéből mintha bennfentes tudást olvastam volna ki.

És akkor leesett. Amikor az emberek rám néznek, egy negyvenes, mankós pasast látnak, akinek megsérült a térde. Azt hiszik, hogy túlbecsültem a képességeimet a hegyekben. Hogy tipikus túrabaleset történt velem.

Jaj, ne! Azt hiszik, hogy én is közéjük tartozom.

Elfogott a magyarázkodási vágy. Amikor csak alkalmam adódott rá, villámgyorsan mesélni kezdtem, mi is történt valójában. Túl hangosan, túl részletesen és általában anélkül, hogy bárki kérdezte volna.

– BULIBAN TÖRTÉNT! – ordítottam. – TÁNC KÖZBEN! HAJNALI FÉL NÉGYKOR. BULIBAN TÖRTÉNT! TÁNCSÉRÜLÉS. NEM SPORTSÉRÜLÉS. NEM TÚRÁZÁS KÖZBEN SZEREZTEM! BULIBAN TÖRTÉNT! BULIBAN!

Érted?

Nem?

Oké. Még egyszer megpróbálom elmagyarázni, mennyire nem vagyok a szabadtéri aktívkodás barátja. Összeszedtem hét pontban, mennyi szabadtéri tapasztalatot sikerült gyűjtenem életem során.

1.Gyerek- és kamaszkoromban voltam párszor hüttés kiránduláson. Kábé ötször. A szabadtéri tevékenységek nem igazán kerültek előtérbe. Többet nem mondok. Talán el lehet képzelni, milyen őrült körülmények között nőttem fel.

2.Felnőttkoromban is voltam párszor hüttében. Kábé négyszer. Mindegyik alkalommal szinte teljesen a házig kocsival mentünk. Mindegyik alkalommal több bevásárlószatyrot vittünk, mint hátizsákot. És nem kirándulgattunk.

3.Amióta harminc éve kinőttem a tanköteles korból, egyszer volt síléc a lábamon. A kettes pontban leírt egyik kiránduláson történt, amikor szokatlan módon annyi hó esett, hogy a hüttétől száz méterre kellett parkolnunk, és aztán oda kellett siklanunk. Akkor is több bevásárlószatyrot vittünk, mint hátizsákot, ami nem is egyszerű mutatvány, ha síbotot is kell szorongatni.

4.Az elmúlt két nyáron egy-egy hétre hüttét béreltünk a tengerparton. Szeretem a tengerpartot. Egyetlen feltételt támasztottam. Azt, hogy a hüttétől járótávolságra legyen legalább két hely, ahová be lehet ülni. Végül lett három is. Csodálatos pihenés volt.

5.Persze azért kirándultam gyerekkoromban. Mert hát ott volt a hegy a közvetlen közelünkben. Állandóan piszkálta a lelkiismeretemet, szünet nélkül emlékeztetett arra, hogy értelmesebb dolgokkal is tölthetném az időmet, mint hogy a haverjaimmal focizok és hülyéskedek.

Azt kell mondanom, hogy elég gyakran ellen tudtam állni a hegy erőteljes nyomásának. De amikor az osztály kirándulni ment, nem volt menekvés. A tanítás bizonyos részeit meg lehetett úszni vallási okokból, vagy mert valakinek más volt az anyanyelve, vagy mert speciális kihívásokkal küzdött a számolás vagy az írás terén. De kirándulni muszáj volt, és kész. Ma már gondolkodás nélkül nemzetközi bíróság elé vinném az ügyet, de ez a lehetőség akkoriban senkiben fel sem merült. Ezekből a kirándulásokból a rendkívül bonyolult riadóláncra emlékszem a legélesebben. Mindig az utolsó pillanatban dőlt el, hogy tényleg megyünk-e kirándulni. A világ egy olyan szegletében nőttem fel, ahol gyakran előfordul, hogy a központban lévő zöld mezők napsütésben fürdenek, miközben háromszáz méterrel odébb tombol a tél. A riadólánc a következőképpen működött: olyan korán reggel, hogy gyakorlatilag még éjszaka volt, a tanárunk felhívta az ablak melletti sorban legelöl ülő diákot, hogy tudassa vele, lesz-e kirándulás, vagy sem. A diák aztán felhívta a mögötte ülőt, az pedig a mögötte ülőt, és ezt addig ismételtük, amíg az információ ideális esetben az egész osztályhoz eljutott. Meglehetősen sérülékeny rendszer volt. Az összeomlásához csak az kellett, hogy egyetlen család ne ébredjen fel a telefoncsörgésre, és ez megtörtént nem egyszer, elvégre még nem kelt fel a nap. És mindig akadt valaki, aki nem emlékezett, kit kellene felhívnia, vagy egyszerűen nem kedvelte a mögötte ülőt, és nem fűlt a foga ahhoz, hogy beszéljen vele. Olyanok is voltak, akik valami teljesen másról kezdtek dumálni, és elfelejtették, mit is kellene átadniuk. Igazából csoda, hogy volt, amikor eljutottunk kirándulni.

6.Tizennyolc éves koromban egy évre bevonultam katonának, mert Norvégiában ezt akkor még nem lehetett elkerülni, hacsak nem volt az embernek valami komoly baja, vagy nem ütközött alapvető személyes meggyőződésébe, vagy tényleg semmi kedve nem volt az egészhez, és meggyőzően tudott hazudni. Én ezek közül a feltételek közül csak egynek feleltem meg (tényleg semmi kedvem nem volt az egészhez), de ez nem volt elég.

A seregben természetesen néha meneteltünk az erdőben hátizsákkal, mert úgy tűnik, ezt kell csinálni, ha megtámad minket az ellenség. És aludtam sátorban. Életemben akkor utoljára.

Kicsit úgy emlékszem ezekre a túrákra, mint az iskolai kirándulásokra. Sok volt a hajcihő. Pakolás, olajozás, újrapakolás, összeszerelés, szétszedés, rendezkedés. Emlékeim szerint az iskolai kirándulások kilencven százalékban hajcihőből álltak, tíz százalékban pedig kirándulásból. A seregbeli túrák kilencven százalékban hajcihőből álltak, tíz százalékban pedig alvásból. Hideg sátrakban, amiket kábé egy nap volt felállítani.

7.Pár évvel ezelőtt a Spitzbergákon jártam. Természetesen munka miatt. Hogy szórakoztassam a civilizáció perifériájára szorult, didergő nyomorultakat. De ha már olyan messzire elkeveredtünk, páran valamivel tovább maradtunk, hogy csupa olyasmit csináljunk, amit a Spitzbergákon szokás. Például elmentünk kutyaszánozni, amivel kapcsolatban túlzottan romantikus elképzeléseket dédelgettünk. Szinte láttuk magunk előtt, hogy nehéz bundákba bugyolálva bort kortyolgatunk, a kutyák pedig száguldanak a havon. Hát nem így történt. Egy hallgatag, fegyverrel felszerelkezett sofőr elvitt minket egy fogolytáborba illő épülethez, ahol termoruházatot öltöttünk, és azzal szembesültünk, hogy a kutyákat nemcsak hogy nekünk kell hajtanunk, hanem a felszerszámozásuk is a mi feladatunk. És a szánhúzó kutyák nem különböznek sokban a farkasoktól. Nyáladzanak, vonyítanak, és kis híján szétszaggatják a láncaikat. Az egyik útitársam, aki nagyon jól ismer (talán emlékszel rá korábbról, ő írta le, hogyan ücsörögtem szerinte a pajtalépcsőn gyerekkoromban), azt állítja, hogy aznap teljesen új oldalamról mutatkoztam be. Szilárd eltökéltséggel álltam neki felszerszámozni az állatokat. Rendíthetetlenül és hatékonyan, mégis szeretetteljesen bántam velük, miközben utasításokat adtam a többieknek. Seperc alatt elvégeztem a feladatot. Mint valami ősember.

Ezzel kapcsolatban az emberben több gondolat is felmerülhet. Például az, hogy nem arról van szó, hogy ne tudnék megbirkózni a természettel, és ne lennék képes nehéz feladatokat megoldani mínusz fokokban. Egyáltalán nem. Nagyon is képes vagyok rá.

Csak semmi kedvem hozzá.

Nem azért vetettem bele magam a feladatba férfias rettenthetetlenséggel, mert felvillanyozott a lehetőség, hogy kapcsolatba léphetek a bennem lakozó természeti lénnyel, vagy hogy érezhetem, hogy valóban élek, miközben tevékenykedik a testem, a csontjaimba mar a hideg, és csaholnak az ebek. Nem. Hanem azért, mert egyértelműen láttam, hogy minél gyorsabban végzünk, annál hamarabb mehetünk kocsmázni.

És szeretnék minden kétséget eloszlatni. Sokkal viccesebb volt a kutyaszánozásról mesélni a kocsmában, mint kutyaszánozni. Havat láttam már korábban is. Kutyákat is. Meg overallban botladozó alakokat is. Egy óvoda mellett lakom.

Szóval ez van. Ilyen vagyok. És egyre kevesebb barátom ilyen. Ők a természetet választották.

És nekem is ezt kell tennem. Le kell győznöm az ellenállásomat, a hajcihőtől való ódzkodásomat, a humortalanná válástól való félelmemet. Bele kell vetnem magam a természetbe, hogy kiderítsem, miről hadovál körülöttem mindenki.

Elvégre szeretek elragadtatva lenni.

És egyébként lehet, hogy olyasmiket űznek kint a természetben, amiről egy szót sem ejtenek. Lehet, hogy teljesen kivetkőznek magukból? Előfordulhat, hogy lemaradok valamiről?

El kell vonulnom a hegyekbe. Meg az erdőbe. Talán rálelek a megváltásra. Talán hirtelen minden a helyére kerül. Talán végre megértem, mennyire kicsi vagyok.

És ha ez mégsem jön be, akkor remélem, hogy legalább rátalálok a régi barátaimra, hazarángatom őket, aztán belököm a zuhany alá, szalonképes ruhát adok rájuk, és elviszem őket kocsmázni.

De először meg kell próbálnom jobban megérteni, miről is van szó pontosan.

És aztán fel kell hívnom a mögöttem ülőt, hogy szóljak neki, megyünk kirándulni.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Figtree – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License