M. C. BEATON

Agatha Raisin
és a
rossz lóra tett feleség

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Hot to Trot

Copyright © 2020 by M. C. Beaton

Minden jog fenntartva

For information, address St. Martin’s Press,

175 Fifth Avenue, New York, N. Y. 10010.

Fordította: LAIK ESZTER

Copyright © 2020 by M. C. Beaton

Hungarian translation © Laik Eszter, 2021

© Erawan Könyvkiadó, 2021

A mű fikció. A szereplők, az események és a párbeszédek a szerző képzeletében születtek. Bármilyen hasonlóság valóságos eseményekkel vagy személyekkel – utóbbiak akár élők, akár már elhunytak – csakis a véletlen műve.

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv, tördelés: Müller Péter

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6269-37-9

ISSN 2064-3683

M. C. Beatonnek szeretettel – kedvessége, intelligenciája
és humorérzéke hiányozni fog az olvasóknak,
és még annál is jobban barátainak és családjának.

Nélküle kevésbé érdekes hely lesz a világ.

Első fejezet

Senki nem sejtette. Aki látta Agatha Raisint öntudatosan masírozni Mircester főutcáján ezen a pompás, verőfényes tavaszi reggelen – csillogó barna haja csinos kontyba fésülve tündökölt, amit a fodrásznál lefoglalt kora reggeli időpontnak köszönhetett –, annak sem tűnt fel. Senki még csak nem is gyanította, hogy az a nő az elegáns tengerészkék blézerben és szoknyában, oldalán fáradt rózsaszín táskával, amely csaknem tökéletesen harmonizált a rúzsával, a nő, aki mosolygott és derűsen biccentett a járókelők felé, titokban súlyosan gyötrődik.

Csakis Agatha tudta, mennyire becsapottnak érzi magát amiatt, hogy régi barátja és egykori szeretője, Sir Charles Fraith elkötelezte magát, és feleségül vesz egy nőt, aki majdnem harminc évvel fiatalabb Agathánál. Csakis ő tudta, és úgy döntött, ez így is marad.

Sikeres, független nő vagyok, mantrázta belül. Nem kell, hogy emésszen a bánat Charles hibái miatt. Továbbra is a saját életemet kell élnem. Nem megmondta Coco Chanel, hogy „Egy nőnek két dolgot kell tudnia: hogy kit és mit akar”? Hát, ebben és a kis fekete ruhában határozottan igaza volt. Magánnyomozó vagyok, virágzó vállalkozást vezetek, és úgy élem az életemet, ahogy nekem jólesik. Ha valakinek ez nem tetszik, elmehet a pokolba – és ez Sir Charles Fraithre is vonatkozik! Ebben a szent pillanatban Agatha ezt szinte el is hitte magának.

Egy ősrégi macskaköves utca sarkához érkezett, amely enyhén lejtősen a főutcáról kanyarodott lefelé. Felnézett a Raisin Nyomozóiroda első emeleti ablakaira. Látta, ahogy a beosztottai járkálnak, készülnek a munkanapjukra. A lehető legkecsesebb mozdulattal, lábujjhegyen kelt át három vagy négy lépéssel a macskaköveken, vigyázva, nehogy sötétkék, magas sarkú bőrcipőjének sarka valahogy beszoruljon a gonosz kövek közé, amelyek ott leselkednek az elővigyázatlanokra, mint afféle taposóaknák. Elérte a járda menedékét a régiségbolt előtt, amely fölött az irodája működött, és meglátta tükörképét a kirakatüvegben. Talán kissé molett, vallotta meg magának, de mire számíthatna egy hosszú, hideg tél után, amikor az ember olyan bőségesen étkezik? Könnyen megszabadul néhány kilótól most, hogy közeleg a salátaszezon. Megrángatta a blézere alját, hogy kiegyenesítsen egy láthatatlan gyűrődést, helyeslően bólintott, majd feltrappolt az emeletre.

– Mindenkinek szép jó reggelt! – harsogta, ahogy becsörtetett az irodába.

Valamennyien odakapták a fejüket, és viszont üdvözölték őt. Toni Gilmour, Agatha asszisztense, a szép, fiatal, szőke, sőt lelkiismeretes nyomozó kiváló érzékkel bírt a részletek iránt. Agatha maximálisan megbízott benne, bár ezt úgyszólván soha nem vallotta meg senkinek, különösen Toninak nem. Patrick Mulligan, a magas, sápadt, nyugalmazott rendőr hatalmas nyomozói tapasztalattal rendelkezett. Komoly, szinte mogorva fickó volt, csak ritkán mosolyodott el. Simon Black széles vigyorral üdvözölte Agathát, amitől csupa ránc lett az arca. Kissé szabálytalan, fehér, négyszögletes képe alapján Agatha soha nem állította volna, hogy szemrevaló, viszont fiatal volt, és soha nem szenvedett hiányt vonzó barátnőkben, akik csüggtek rajta, és az ágyát is felmelegítették – legalábbis Simon ezt állította. Az egyetlen lány azonban, akivel törődni látszott, mindig a soron következő volt. Nyomozóként akadtak hiányosságai, de makacs elszántsággal párosult természetes kedvessége általában meghozta gyümölcsét. Előlépett Mrs. Freedman, Agatha titkárnője, aki a cég adminisztrációját végezte, és egy kék műanyag mappát nyújtott át. Helen Freedman, ez a barátságos, középkorú nő szorgalmasan és eredményesen dolgozott, és ösztönösen megérezte, mikor vágyik Agatha egy csésze kávéra reggel, egy csésze teára délután, vagy egy gin-tonikra bármelyik napszakban.

– Néhány számla, amit jóvá kellene hagynia – mondta Mrs. Freedman –, néhány aláírandó levél, és emlékeztetném, hogy be kell nyújtania a költségelszámolást.

– Köszönöm, Helen! – válaszolta Agatha. – Ezeket majd később elintézem. Rendben van, emberek, figyelem! Eligazítás az irodámban mindenkinek, tíz perc múlva!

Átmasírozott a közös helyiségen a saját irodájáig, és belökte az ajtót. Az apró szoba nagy részét egy hatalmas, fából készült íróasztal foglalta el, amely igyekezett György-korabelinek látszani, ám erről sajnos háromszáz évvel lemaradt. Agatha az asztalra ejtette a kék iratmappát az óriási, csiszolt üveg hamutartó mellé. Már több hónap is eltelt azóta, hogy utoljára rágyújtott; akkor az összes hamutartót száműzte a fiókokba és szekrényekbe – a dohányzás minden létező kellékét eltüntette a szeme elől és a gondolataiból. Ezt az egyet azonban megtartotta afféle trófeaként, és most papírnehezéknek használta. Üvege csillogóan tiszta volt, és a dohányzás fölött aratott győzelmére emlékeztette Agathát.

Elhelyezkedett a székén, elővette a helyi újság egy példányát a táskájából, és kinyitotta. „Az év társasági esküvője” szólt a szalagcím. „Sir Charles Fraith pazar ceremónia keretében nősül a Barfield House-ban”. Agatha felsóhajtott. Mekkora felhajtás! Charles utálatos menyasszonya, Mary Darlinda Brown-Field gondoskodott róla, hogy az esküvőjéről szenzációként számoljon be minden bulvárlap, amelyiknél csak sikerült megbabonáznia, rábeszélnie, megvesztegetnie vagy egyszerűen megfenyegetnie a szerkesztőt. A cikkhez közös fotót is mellékeltek róluk. Charles arcán bizonytalan, enyhén riadt kifejezés, Mary viszont… ez a hatalmas áll, amit az apjától örökölt, meg a távol ülő szemek… soha nem nyerné meg a mircesteri szépségversenyt. Mégis, ahogy Charles karjába kapaszkodik, látszik rajta az eltökéltség, hogy ez lesz a legnagyobb szabású esküvő, amelyről a Mircester Telegraph valaha tudósíthatott.

Nem mintha Charles korábban ne rendezett volna már ünnepélyes szertartást a Barfield House-ban. Agatha azt úgy fúrta meg, hogy beállított a spanyol pincérrel, aki a várandós ara születendő gyermekének igazi apja volt. Ezúttal azonban úgy látszott, nem akadályozhatja meg, hogy Charles a vesztébe rohanjon. Érdekházasság volt ez a javából, pénzügyi tranzakció, amelytől Charles azt remélte, segítségével felvirágoztathatja csőd szélén álló birtokát. Csakhogy a menyasszony családja pénzzel soha nem tudja megvásárolni, amire úgy vágynak – a társadalmi rangot, ami alacsony származásuk okán megtagadtatott tőlük. A házasság csalás volt, és Agatha félt, hogy Charles azt kockáztatja: kicsúszik a kezéből a ház és a birtok, amely generációk óta a családjáé. Mégsem tett meg mindent, hogy kiszabadítsa a férfit jelenlegi szorult helyzetéből, és most már idő sem volt rá. Az esküvő szombatra lett kitűzve – mindössze negyvennyolc óra volt már hátra.

A munkatársak kezükben kávéscsészével beszállingóztak az irodába, és székeket húztak Agatha íróasztalához. Mrs. Freedman ellátta a főnökét is kávéval, aztán visszament a kinti irodába.

Toni ült le legközelebb Agathához. Az asztalon fekvő újságra pillantott, odanyúlt, hogy maga felé fordítsa, és el tudja olvasni az apró betűs részt is. Agatha gyorsan rárakta a kék iratmappát, és amikor Toni felnézett, észrevette, hogy főnöke rezzenéstelen arccal bámul rá. Aztán elfordította a tekintetét, és belekortyolt a kávéjába. Nyilvánvaló volt, hogy az esküvő témája nem tartozik másra.

– Rendben! – szólalt meg Agatha. – Kezdjük a Chadwick-válás ügyével. Simon, te tartod megfigyelés alatt Mrs. Sheraton Chadwicket. Milyen típusú nővel állunk szemben?

– Olyasvalakivel, aki nem vet meg egy kis ungabungát, ha érti, mire gondolok – vigyorgott Simon, és felhúzta az egyik szemöldökét.

– Nem hiszem, hogy értem, mire gondolsz – válaszolta nagy naivan Agatha. – Neked van valami ötleted, Toni?

– Ungabunga? Nem tudom biztosan – vont vállat Toni, aki értette Agatha célzását, és tanácstalan arckifejezést öltött –, de mintha a régi, fekete-fehér brit filmekben használnának ilyesféle kifejezéseket.

– Ó, igen – helyeselt Agatha. – Mint az „etyepetye” vagy a „huncutkodás”. Úgy érted, Simon, hogy olybá tűnik neked a nő, mint aki élvezettel vetné bele magát egy titkos szexuális kalandba?

– Igen! – felelte Simon kissé feszengve. Patrick Mulligan a szája elé kapta a kezét, nehogy valaki meglássa, ahogy elmosolyosodik. – Igen, úgy értem.

Agatha az asztalra tenyerelt, kissé előrehajolt, és sötét maciszemét Simonra szegezte.

– A megbeszéléseken tartsuk magunkat a formálisabb megfogalmazásokhoz, rendben van? Ha az esetek megvitatásakor elengedjük magunkat, fennáll a veszély, hogy egy ügyféllel tárgyalva is bakizunk, és oda nem illő stílusban találunk nyilatkozni. Nem kelthetünk olyan benyomást, hogy félvállról vesszük a munkánkat. Az határozottan rosszat tenne az üzletnek.

– Sajnálom – mentegetőzött Simon. Kihúzta magát ültében, és halványan elpirult. – A jövőben oda fogok figyelni, hogyan… fogalmazok.

– Remek! – nyugtázta Agatha. – Hogy halad a megfigyelés?

– Eddig nem volt túl nagy szerencsém. Mrs. Chadwicket egy bérelt oxfordi házban látogatja egy fickó.

– Van esetleg fotód erről a… fickóról?

– Láttam, de az arcát nem tudtam úgy lefotózni, hogy annak alapján be lehetne azonosítani – ismerte be Simon. – Megvan a kocsi rendszáma, amelyik hozta és vitte, de egy szempillantás alatt kiszállt a járműből, és eltűnt a házban.

– Rendben, haladjunk! – mondta Agatha. – Patrick, hogy állunk a Philpott Electronics-üggyel?

– A cég elnöke, Sidney Philpott gyanakszik az új ügyvezető igazgatóra, Harold Cheesemanre – felelte Patrick, és egy borítékot csúsztatott át az asztalon. – Arra kért minket, végezzünk diszkrét átvilágítást. Cheeseman életrajza és referenciái egyelőre hitelesnek tűnnek. A legutóbbi munkahelyét azért hagyta ott, hogy elfoglaljon egy pozíciót Ausztráliában, és Mr. Philpottnak azt állította, azért jött vissza, mert a felesége nem szerette Ausztráliát. Ez egész biztosan hazugság.

– Miből gondolod? – kérdezte Agatha a beszámolót lapozgatva.

– Nem él a felesége – magyarázta Patrick. – Jóval azelőtt meghalt, hogy Cheeseman Ausztráliába távozott volna. Ezért is akart elmenni – hogy új életet kezdjen.

– Abszurd dolog ilyesmit hazudni – jegyezte meg Agatha.

– Lehet, hogy megvan rá az oka – tűnődött Patrick –, de egyáltalán nem bízom benne. Ahogy a kollégái beszélnek a munkahelyi viselkedéséről, valami nem stimmel körülötte. Küldtem pár e-mailt Ausztráliába, hogy megtudjam, mibe keveredett odaát, és megpróbálom fellelni néhány itteni régi barátját.

– Rendben – hagyta ennyiben Agatha. – Maradj rajta.

Volt még néhány folyamatban levő ügy, amit megbeszéltek, főleg válások és elveszett házi kedvencek, aztán Agatha Tonihoz fordult.

– Nos, Toni – kezdte –, vannak potenciális új ügyek, amelyekről én még nem tudok?

– Megkeresett minket egy bizonyos Mr. Gutteridge, akinek keksz- és süteménygyára működik Evesham közelében – felelte Toni. – Azt akarja, hogy helyezzünk el lehallgatóeszközöket a munkások büféjében, mert úgy érzi, hogy a beosztottak ronda dolgokat terjesztenek róla és a titkárnőjéről.

– Viszonyuk van? Mire gondol, miféle dolgokat pletykálnak róluk?

– Tagadja, hogy viszonyuk lenne. A nő Genfből jött, és a falfirkákon a női vécében „svájci kiflinek” nevezik.

– Ebbe nem akarok belekeveredni – jelentette ki Agatha a fejét rázva. – Az belefér, ha megtisztítunk egy helyet a poloskáktól, de hogy mi telepítsünk kütyüket azért, hogy kihallgassuk az egyszerű embereket pusztán egy irodai szóbeszéd miatt… nem. Ezenkívül?

– Egy bizonyos Mrs. Jessop azt hiszi, hogy egy kísértet átrendezi a konyhaszekrényét és felássa a kertjét.

– Egy kísértet? – ámult el Agatha. – Egy szellem? Hátborzongató, de érdekes.

– Ezenkívül – folytatta Toni – egy bizonyos Mrs. Fletcher Carsely közeléből nyomozást szeretne, mert valaki szennyezi a kertje végét.

– Szennyezi? – kérdezte Patrick. – Úgy érted, illegálisan rak le hulladékot? Szemétkupacokat hagy ott? Ez a helyi önkormányzatra tartozik, nem?

– Nem, nem hulladéklerakás – válaszolta Toni. – Valaki oda piszkít. Szóval… ürülékkupacokat képez. Méghozzá elég sokat, Mrs. Fletcher szerint.

– Undorító! – fintorgott Agatha a homlokát ráncolva. – Ki tenne ilyet?

– A nőnek fogalma sincs – magyarázta Toni –, de a kupacok rendszeresen megszaporodnak éjszakánként.

– Értem – bólintott Agatha, és lassan lezárta a megbeszélést. – Minden ügyben lendüljünk akcióba. Patrick, igénybe vennéd a kapcsolataidat, hogy megpróbáljuk lenyomozni az autót, amelyik Mrs. Chadwick látogatóját szállítja? Toni és én átvesszük a Chadwick-ügyet, hátha elérünk valami haladást. Azt is kiderítjük, hogy Mrs. Jessop kísértete után érdemes-e nyomozni. Simon, te kapod a fantomtrágyázó ügyét.

– De ez… – Simonnak a torkára fagyott a tiltakozás Agatha tekintetének súlya alatt.

– Igen, tudom, szar ügy – közölte Agatha –, de valakinek meg kell csinálnia, és minél gyorsabban tisztázzuk, annál előbb foglalkozhatsz valami mással.

Míg Simon és Patrick hátratolták a széküket, és elindultak az ajtó felé, Agatha intett Toninak, hogy maradjon.

– Szükségem van rád, hogy felgyorsítsuk a Chadwick-ügyet – mondta. – Hívj fel később, aztán este találkozunk, és megfigyeljük azt a házat. Délután nem leszek az irodában.

– Meglátogatja Charlest?

– Semmi közöd hozzá!

– Tényleg meg kellene próbálnia beszélni vele…

– Semmi ilyesmit nem kellene csinálnom! – reagált Agatha kissé dühösen.

– Tennie kell valamit – kötötte az ebet a karóhoz Toni. – Hónapok óta ezen gyötrődik. Rémes karácsonya volt, és azóta is csupa ideg. Napirendre kellene térnie a történtek fölött.

– Képes vagyok eldönteni, mit kell tennem és mit nem, egy ilyen fiatal lány tanácsára meg végképp nincs szükségem, aki még pelenkás volt, amikor én már együtt vacsoráztam London legpartiképesebb férfijaival!

– És mi lett belőle? – vágott vissza Toni, igyekezve visszafogni erősödő ingerültségét. – A végén otthagyta Londont, hogy Cotswoldsban éljen. Nézze, sok mindent átvészeltünk már együtt, és én törődöm…

– Te csak ne törődj semmivel, csak a munkáddal! – rivallt rá Agatha. – Nem kellett volna magyarázkodnom…

– Ó, igazán sajnálom! – csattant fel Toni. – Biztosan nagyon nehéz bármit is elmagyarázni valakinek, aki olyan fiatal, mint én!

– Egyáltalán nem – mondta Agatha –, csak ma otthon felejtettem a zsírkrétát és a színezőkönyvet.

Toni kiviharzott, Agatha pedig felkapta az újságot az íróasztalról és a papírkosárba hajította. Tudta, hogy Toni segíteni próbált, a legjobb szándék vezérelte, de a helyzet Charlesszal már olyan régóta keserítette, hogy ha csak szóba került, azonnal tombolni kezdett dühében. Felsóhajtott, és kelletlenül bár, de megvallotta magának, hogy Toninak igaza volt. Tisztáznia kell a helyzetet Charlesszal a saját lelki békéje érdekében. De ez még odébb van. Agatha a kék műanyag mappáért nyúlt.

Délután Agatha a Carsely felé vezető úton hajtott Mircesterből. Ragyogott a nap az azúrkék égbolton, és a mezőkön újszülött bárányok dörgölőztek egymáshoz remegve. Az élősövények rügyeztek, itt-ott vadvirágok díszítették az út szélét – lóhere vöröslött, kecses fehér kankalinok és harangvirágok borították be a vidéket. Agatha befordult egy keskeny, kanyargós mellékútra, amely a Barfield House kapujához vezetett. A díszes, kovácsoltvas kapu nyitva állt, mint mindig, a zsanérokról tágasan fordult rá a magas kőoszlopokra, amelyek alja eltűnt a magas fűben.

A hosszú kocsifelhajtót szegélyező fák végül látni engedték a házat körülvevő parkosított kertet, amely bőven hagyott helyet az épületnek a kibontakozásra. A gondozott füvön a legnagyobb sátor terpeszkedett, amit Agatha életében látott. Különféle formájú és méretű, ponyvával fedett pavilonok gyakran felbukkantak a birtok területén, mivel sokszor rendeztek itt helyi vásárt, mezőgazdasági kiállítást és számtalan közösségi eseményt. Charles szokta volt mondogatni, hogy bár ő a ház és a birtok tulajdonosa, azok valójában a helyi lakosoké. Úgy tekintett magára, mint valamiféle gondnokra – rendkívül kiváltságos gondnok, elmélkedett Agatha, de mégiscsak gondnok. Ezért aztán a Barfield gyepét rendszeresen megtisztelték a sátrak.

Ez a mostani monstrum azonban határozottan híján volt minden kecsességnek, ahogy ott terpeszkedett. Munkások egy csapata köteleket feszített ki és karókat vert le, hogy rögzíteni tudják a sok tíz méternyi vásznat. Zászlók, szalagok és drapéria lobogott minden támasztórúdon, fent pedig egy csúnya, nagy, kerek, élénk rózsaszín és fehér csíkos sátortető éktelenkedett. Úgy néz ki, gondolta Agatha, miközben leparkolt és tátott szájjal bámulta a jelenséget, mint egy… Megvan! Cirkuszi sátor! Ebben tartják az esküvőt! És mennyire hiteles! Mary úgy döntött, cirkuszt csinál az esküvői színjátékból! Jöhetnek a bohócok!

Agatha továbbgurult a kocsival. Még a Barfield House, ez a hatalmas viktoriánus építmény – amit tervezője bizonyára egy grandiózus középkori kastély romantikus utánérzéseként képzelt el – sem érdemelte meg, hogy egy ízléstelen cirkuszi sátrat erőszakoljanak rá. Charles abban mindig egyetértett Agathával, hogy a ház nem különösebben szemet gyönyörködtető látvány a napfényben csillogó, osztott üvegű ablakok sokasága ellenére sem, de Agathát most igazán megdöbbentette a füves térséget elfoglaló bizarr sátor. Egyszerűen rémes, gondolta. Mintha a régi épület kivillantotta volna az… alsóneműjét. Olyan… közönséges.

A kőlépcső közelében parkolt le, ami a ház nehéz, feketére festett tölgyfa ajtajához vezetett. Charles ritkán használta ezt az ajtót, és Agatha több más bejáratot is ismert, de mivel most bejelentés és meghívás nélkül érkezett, úgy érezte, nincs más választása. És mert nem akarta kockára tenni frissen lakkozott körmei épségét, nem a robusztus, öntöttvas kopogtatót használta, inkább megnyomta az ajtókeretben megbúvó elektromos csengőt. Szinte azonnal meghallotta Gustav cipőjének ismerős kopogását, ahogy átszeli a hatalmas, kövezett előcsarnokot. Gustav, aki egy személyben volt komornyik, házvezető és ezermester, valamikor Charles apjának szolgálatában állt, és szinte már a birtok tartozékának számított. Agatha tudta, hogy Charles számára Gustav nélkülözhetetlen, ő és Gustav azonban, finoman szólva, mindig is ádáz ellenfelek voltak.

– Ó! – szólalt meg Gustav, miközben ajtót nyitott. – Maga az!

– Nekem is óriási öröm újra látni magát, Gustav! – vicsorgott Agatha. – Hiányoztam?

– Sir Charles nincs itthon.

– Nincs itthon nekem, vagy egyáltalán nincs?

– Londonban van, a klubjában időzik. Ő és néhány régi barátja férfimurit tartanak.

– Kár! – sóhajtott fel Agatha. – Azt reméltem, beszélhetek vele.

– Azt hiszem… – Gustav habozott, idegesen a háta mögé pillantott. – Azt hiszem, jobb lesz, ha bejön. Beszélnünk kell. – Kinyújtotta a kezét, karon ragadta és berántotta Agathát, majd sietősen végigmasírozott vele a hatalmas előcsarnokon.

– Hé, mit képzel, ki maga…

– Pssz! – sziszegte Gustav a szája elé tartott ujjal. – Ide, gyorsan!

Kinyitott egy ajtót hátul, közel a helyiséghez, amely Agatha emlékezete szerint egy nagy, világos, modern konyha volt. Az ajtó egy hosszú, keskeny előtérbe nyílt, alig tűnt többnek egy folyosónál. Faburkolat, szekrények és munkaasztalok szegélyezték az átjárót, amely távolabb nagyobb helyiséggé szélesedett. Itt két négyszögletes porcelánmosogató állt magas, sárgaréz csappal a tejüveg ablak alatt. Volt ott egy kis konyhaasztal is két székkel. Gustav az egyik felé lódította Agathát.

– Mi a fenét szórakozik velem? – háborgott Agatha. – Nem ráncigálhat ide, és…

– Ne kiabáljon! – suttogta Gustav. – Manapság itt még a falnak is füle van. Ez az egyetlen hely, ahol viszonylag biztonságban beszélhetünk. Ha tudnák, hogy maga itt van, azok a gazemberek gondolkodás nélkül kirúgnának.

– Mi ez a hely? – nézett körül Agatha. – És kik rúgnák ki? Brown-Fieldék?

– Ez a régi éléskamra – magyarázta Gustav, és az Agathával szemben levő székre ereszkedett. Agatha nézte, ahogy leül és keresztbe teszi a lábát. Most is, mint mindig, egy táncos eleganciájával mozgott. Ráadásul erős is volt, mint egy atléta. Agatha masszírozta a karját, ahol Gustav úgy megszorította, mint egy satu.

– Igen – válaszolta a férfi komoran –, Brown-Fieldék szeretnének okot találni rá, hogy lapátra tegyenek, úgyhogy csak röviden. Nem fogom megkínálni teával.

– Gustav, mi folyik itt? – érdeklődött Agatha. – Mi ketten soha nem voltunk igazán jó barátok, de nem örülök, hogy így viselkedik. Ez nem normális.

– Nincs abban semmi normális, ami ebben a házban történik! Igaz, hogy soha nem voltunk barátok. Talán soha nem is leszünk, de tudom, hogy van egy dolog… van valaki, akivel mind a ketten őszintén törődünk.

– Charles.

– Sir Charles. Londonban van, ahogy mondtam. Ahogy az az utálatos liba is, akit nemsokára elvesz. A nő bulizik a barátnőivel, és most van az utolsó ruhapróbája. „Miss Mary”, ahogy megparancsolta, hogy hívjam. Az esküvő után pedig „méltóságos asszonyom”. El tudja ezt képzelni? Mit képzel magáról az a bestia?

– Gondolom, itt vannak a házban a szülei. Tudom, hogy beköltöztek.

– A keleti szárny egyik lakosztályát használják, de mintha a saját lakásuk lenne. Arra utasítottak, hogy Mr. Darellnek és Mz. Lindának szólítsam őket. Mz.? Ez meg miféle átkozott titulus? Úgy hangzik, mint egy méhfing. Söpredék! Gyülevész népség, abszolút közönségesek!

– Azért ez mókásan hangzik egy egyszerű inas szájából, akinek magyar az apja és angol az anyja! – gúnyolódott Agatha.

– Énrám céloz? – mordult fel Gustav. Megátalkodottan titkolózott a múltját illetően. – Ki mondta magának, hogy az apám magyar volt?

– Bill Wong.

– A rendőr? Nos, ő sem tudhat mindent, nem igaz? Különben is, most nem rólam van szó. Hanem Sir Charlesról.

– Micsoda szélhámosság! – nyögött fel Agatha, aztán elkapta Gustav dühös tekintetét. – Nem magára értem, Gustav, hanem rájuk. Darell és Linda. Ez Mary középső neve, nem igaz? Félig az apja, félig az anyja neve: Darlinda.

– Erre csak most jött rá? Miféle detektív maga? – csúfolódott Gustav, aztán gyorsan visszatért a témájához. – Tönkreteszik Sir Charlest, Mrs. Raisin. Az a liba folyton a sarkában van. Ha nem ezzel a felháborító esküvővel nyaggatja, akkor arról oktatja, hogyan vezesse a birtokot, és az apja mindig kéznél van, hogy a pártját fogja. Soha egyetlen pillanatig nem hagyják békén. Nem hiszem, hogy Sir Charles tényleg azért ment Londonba, hogy a közelgő házasságát ünnepelje. Azt gondolom, egyszerűen azért van ott, hogy minél távolabb legyen ezektől a rémes emberektől.

– Talán vissza sem jön.

– Visszajön. Nem mer semmi olyat lépni, ami veszélyeztetné ezt az esküvőnek nevezett komédiát. A markukban tartják.

– Én is azt hiszem – helyeselt Agatha –, de nem hajlandó beszélni velem.

– Velem sem – ismerte be Gustav –, pedig büszke vagyok rá, hogy mindig én voltam a legfőbb bizalmasa.

– A tanácsai azért nem voltak mindig üdvözlendők. Maga nemegyszer igyekezett megmérgezni a kapcsolatomat Charlesszal, mert nem tartott alkalmasnak, hogy a birtok úrnője legyek. Gyűlöltem magát ezért.

– Nem várom el, és nem is kívántam soha, hogy kedveljen, Mrs. Raisin. Kötelességem messzemenően védelmezni Sir Charles Fraith érdekeit.

– Hát, ez nem sikerült túl jól az elmúlt néhány hónapban, ugyebár? Hagyta, hogy Brown-Fieldék átvegyék itt az uralmat. És Charles nagynénje mit szól ehhez az egészhez?

– Mrs. Tassy ritkán jön le mostanában. Még az étkezések idejére sem hagyja el a szobáját. Attól félek, ez a végét jelentheti.

Agatha megdöbbent. Charles nagynénje magas, karcsú hölgy volt; arca sápatag, haja ezüst, és az előkelő körökben többnyire úgy emlegették, mint aki „benne van a korban”. Agatha viszont tudta, hogy az idős hölgy erős, mint egy ló. Gyűlöletes volt elgondolnia, hogy Brown-Fieldék a szárnyát szegték, amikor pedig éppolyan tartozéka volt a Barfield House-nak, mint a grandiózus lépcsősor vagy a festett portrék a könyvtárban.

– Meg kell fékeznünk ezeket az ördögöket, Mrs. Raisin! – Gustav keze ökölbe szorult. – Ha csak rágondolok arra a visszataszító teremtésre, akit Sir Charles nemsokára feleségül vesz, elönt a méreg. Az a nő járkál a házban és jegyzetel, hogy milyen változtatásokat fog véghezvinni. A tölgyfa borítást eltávolíttatja. A bútorokat és szőnyegeket kidobja. Meg tudnám csapni azt a buta képét!

– Lenne hova csapni.

– Az kétségtelen. Akkora az álla, mint egy kredenc.

– Amelyiknek ki van húzva az alsó fiókja.

– Isten bizony, éjjel arra riadok fel, hogy álmomban a nyakát szorongatom. – Gustav fojtogató mozdulatot tett a kezével. – Meg kell szabadítanunk Sir Charlest ezektől a haramiáktól, csak azt nem tudom, hogyan.

– Nos, kétlem, hogy meg tudjuk akadályozni az esküvőt ezen a ponton – válaszolta Agatha –, de a házasságok nem tartanak örökké. – Átadott egy névjegykártyát Gustavnak. – Itt a számom. Maradjunk kapcsolatban. Ne csináljon semmi ostobaságot, és nehogy felpattanjon a motorjára!

– Nem fogok – ígérte Gustav már nyugodtabban. Díjnyertes Harley-Davidsonját Charlestól kapta ajándékba. Agatha emlékeztetni akarta, hogy a Fraith család szolgálatában töltött éveit mindig nagyra értékelték és jutalmazták. Gustav eszébe kellett juttatnia a lojalitását, nehogy elhamarkodottan cselekedjen. Egyszer már elszökött egy rövid időre, hogy Svájcban dolgozzon, amikor Charles eljegyzett valami szegény lányt, amit ő nem helyeselt. Hogy ezúttal sikerült uralkodnia magán, csodaszámba ment.

– Itt van magára szükségem – mondta Agatha, miközben indulni készült. – Maga lesz a szemem és a fülem ebben a házban. Ha összedolgozunk, talán megtaláljuk a módját, hogy kihúzzuk Charlest a bajból.

– Remek. – Gustav egy kis ajtóhoz irányította Agathát, amely egy udvarra nyílt a ház oldalában. – Legjobb lesz, ha erre távozik. Így kisebb az esélye, hogy meglátják.

Ahogy visszaért a kocsijához, Agatha elhajtott a cirkuszi sátor mellett, aztán tovább a fasorban, és a főkapu előtt megállt. Megkereste a táskájában a mobiltelefonját.

Roy Silver az irodájában ült a Pedman Marketingügynökségnél, és unatkozva bámulta ablakából a londoni forgalmat. A járművek három emelettel lejjebb bénultan vesztegeltek a dugóban. Roy lapszang szucsongot szürcsölt egy porceláncsészéből, élvezte a tea füstölt fenyőlevél ízét, és azon lamentált, hogy útban hazafelé hamarosan ő is kénytelen lesz csatlakozni az ingázók tömegéhez. A meleg tavaszi időjárás felhevítette a várost, és ha így megy tovább – ahogy az előrejelzés is állítja –, az utcán elviselhetetlen lesz a por meg a kipufogógáz.

Berregni kezdett a telefonja, Roy ábrándosan nyúlt érte az íróasztalon.

– Roy, én vagyok – hallotta Agatha Raisin hangját. – Szeretném, ha megtennél nekem valamit.

– Aggie, drágám! – örült meg Roy. – De jó hallani téged! Élvezed a jó időt ott Cotswoldsban? Itt a városban egyre nyomasztóbb a helyzet. Tönkreteszi a homloküregemet, ráadásul rengeteg a dolgom.

– Hagyd a rizsát, Roy. Egész életedben nem dolgoztál végig egyetlen napot sem.

– Ó, változnak az idők, drágám – kacagott Roy. – Amióta voltál kedves és befogtál, hogy menedzseljem Csitt-Csattot, a szamarat, azóta alig van egy szabad pillanatom magamra.

– Ezt erősen kétlem. Tudom, hogy egy egész csapat dolgozik az ügyön, te pedig egész szép pénzt söpörsz be belőle. Úgyhogy tartozol nekem, és eljött az adósság kiegyenlítésének ideje.

– Na jó, talán tudok szakítani néhány percet. Miről van szó? – sóhajtott Roy, aztán hirtelen felélénkült. – Ugye nem egy újabb pikáns gyilkosság?

– Nem. Azt akarom, hogy mozgósítsd minden londoni kontaktodat, és tudd meg, mivel tartják a markukban Brown-Fieldék Sir Charles Fraitht.

– De Aggie – ellenkezett Roy –, ezen már túl vagyunk. Azok a vén fajankók a klubjában semmit nem árulnak el, ahogy a banki hiénákból sem lehet kihúzni semmit.

– Próbálkozz ügyesebben, Roy! Kell lennie valamiféle szerződésnek. Hívj meg egy fiatal ügyvédet, és itasd le tequilával! Terjeszd el, hogy új ügyvédeket és könyvelőket keresel a vállalkozásod számára, és szedj ki belőlük minden információt. Csavarj ki néhány kart! Csalj! Hazudj! Vesztegess! A kocka el van vetve. Muszáj megtudnunk!

– Ez borzasztó komolyan hangzik – motyogta izgatottan Roy; az intrikának már a gondolatát is élvezte. – Azonnal neki is látok.

Agatha lassan ráfordult kocsijával az útra, és hazaindult Carselybe. Újra meg újra megfogadta magában, hogy nem avatkozik Charles dolgaiba. A férfi nagyon csúnyán cserbenhagyta. Még az eljegyzéséről sem szólt neki. Hogy bánhatott így vele?

Gustav és Charles nagynénje is olyan sokszor viselkedett velem lekezelően, hogy velük sem lenne szabad törődnöm – morfondírozott Agatha. – Viszont még ők sem érdemlik meg Darell és Linda Brown-Fieldet és Mary Darlindát. De tényleg! Egyszerűen képtelen vagyok magára hagyni Charlest, bármiféle bajba keveredett is. Tennem kell valamit!

Agatha elmosolyodott, melegség öntötte el a szívét. Most, hogy döntött és csatára készen állt, sokkal elevenebbnek érezte magát, mint hónapok óta bármikor.