Borító

Amerikai katonák előrenyomulás közben a meuse–argonne-i offenzíva során 1918 szeptemberében
(Fotó: American Stock Archive / Getty Images)

Impesszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:

Norman Stone: World War One

© Norman Stone, 2007

This edition is published by arrangement with Peters, Fraser and Dunlop Ltd.

through Andrew Nurnberg Associates, Budapest.

Magyar kiadás:

Norman Stone: Az első világháború rövid története

© MCC Press Kft., 2022

Fordította: Lukács Tibor

Szakmai lektorok: Dr. Ligeti Dávid, Dr. Botos Máté

A név- és tárgymutatót Németh János és Helfrich Judit készítette.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-36-4 (print)

ISBN978-615-6351-69-2 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

www.mccpress.hu

Felelős kiadó: Dr. Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Helfrich Judit

Korrektúra: Grim Jolán

Borítóterv: Baranyai (b) András

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Kozári Imre

Tartalom

Előszó a magyar kiadáshoz

Első fejezet
A háború kitörése

Második fejezet
1914

Harmadik fejezet
1915

Negyedik fejezet
1916

Ötödik fejezet
1917

Hatodik fejezet
1918

Hetedik fejezet
Utóhatás

Térképek

Néhány forrás

Név- és tárgymutató

Előszó a magyar kiadáshoz

Norman Stone történész első világháborúról szóló művét tartja kezében a tisztelt Olvasó. A 2019-ben elhunyt szerző a világégés történetének egyik legjobb angolszász szakértője volt, leghíresebb munkájában a keleti front történetét dolgozta fel 1975-ben. Stone jól ismerte a közép-európai régiót, több itteni nyelven ‒ köztük magyarul is ‒ tudott.

A brit történész a világégés centenáriuma alkalmából készítette el ezt a munkáját, így az része volt az évforduló alkalmából megjelent könyvdömpingnek. Műfaját tekintve talán a történeti esszé a legpontosabb meghatározás: Stone alapvetően nem szakmonográfiát kívánt írni, hanem sokkal inkább új megközelítések mentén akarta bemutatni a világháború történetét. Az angolszász történetírás tradícióinak megfelelően a nyugati fronttal talán részletesebben és hosszabban foglalkozik, mint az indokolt lenne, ugyanakkor, mivel kifejezetten érdekelte hazánk történelme is, számunkra is sok érdekes megfontolást, meglátást tartalmaz a munkája.

A magyar kiadás lektorálása során minimális változtatásokat hajtottam végre: például az angolszász mértékegységeket metrikussá alakítottam. Néhány ponton, ahol Stone ‒ leginkább az esszé műfajából adódóan ‒ nem volt egészen precíz, vagy ahol az Osztrák‒Magyar Monarchiára vonatkozó megállapításait kellett árnyalni, megjegyzéseket is fűztünk a kézirathoz, amelyekkel lábjegyzet formájában egészítettük ki az eredeti szöveget.

Bízom benne, hogy Norman Stone könyve értékes ismeretekkel járul majd hozzá a hazai, történelem iránt érdeklődő közvélemény tudásához.

Budapest, 2022. január 22.

Ligeti Dávid

történész, a kötet egyik szakmai lektora

Első fejezet
A háború kitörése

A felravatalozott Ferenc Ferdinánd főherceg és Zsófia hercegnő
(Fotó: Hulton Deutsch / Getty Images)

Az 1918. február 9-én kora hajnalban a fehéroroszországi Breszt-Litovszkban kötött diplomáciai szerződés volt az első, amelynek az aláírását filmen megörökítették. Az ezt megelőző tárgyalások szürreálisak voltak. Az egykor orosz tiszti klubként működő pazar palota előcsarnokában az egyik oldalon Németország és szövetségeseinek képviselői ültek: Lipót bajor herceg, I. Ferenc József osztrák császár veje, tábornagyi egyenruhában, valamint közép-európai arisztokraták, fekete nyakkendőben, lekezelően hátradőlve, egy török pasa, egy bolgár ezredes. A másik oldalon egy új állam képviselői foglaltak helyet, amely nem sokkal később az Oroszországi Szocialista Szövetségi Szovjetköztársaság nevet vette fel: néhány zsidó értelmiségi, de számos más személy is, például egy Anasztázia Bicenko nevű eszer, aki nemrég szabadult egy szibériai börtönből, mert merényletet követett el egy főkormányzó ellen; egy „parasztküldött”, akit az utolsó pillanatban szedtek fel az orosz főváros utcájáról, mint valami hasznos kiegészítő tárgyat (érthető módon részeg volt); oroszok a régi rendből, egy admirális és néhány törzstiszt, akiket azért hoztak magukkal, mert ismerték a háború befejezésének és a frontvonal kiürítésének a technikai részleteit (egyikük a fekete humor szakértője volt, és naplót vezetett). Itt voltak, mindannyian a kamerák előtt pózoltak. Végre megint béke volt! Az első világháború közel négy évig tartott, több millió áldozatot követelt, és tönkretette az európai civilizációt, amely a háború 1914-es kitörése előtt a világ legbüszkébb alkotása volt. Elpusztította a cári Oroszországot, a bolsevikok 1917 novemberében megrendezték forradalmi hatalomátvételüket, békét ígértek, és most Breszt-Litovszkban meg is kapták – német diktátumra.

A breszt-litovszki szerződés feltételeit meglehetősen józanul állapították meg. A németek nem vettek el sok területet. Azt mondták, hogy Nyugat-Oroszország és a Kaukázus népei mostantól szabadon kinyilváníthatják a függetlenségüket. Ennek eredményeként a ma ismertekhez feltűnően hasonló határok alakultak ki. A balti államok (beleértve Finnországot is) árnyékvilágba kerültek, ahogy a kaukázusiak is. A legnagyobb ilyen állam, amely Közép-Európától majdnem a Volgáig húzódott, a 40 milliós Ukrajna volt, amely az orosz birodalom szén- és vastermelésének a háromnegyedét adta, és az ő képviselőivel (formátlan öltönyt viselő végzős diákokkal, valamint egy-két opportunista bankárral, akik nem beszéltek ukránul, és akik, ahogy Flaubert megjegyezte erről a fajtáról, fizettek volna azért, hogy megvegyék őket) írták alá a németek február 9-én a kamerák előtt a szerződést. Ezt követte a bolsevikokkal kötött szerződés március 3-án. Oroszország Ukrajnával olyan, mint az USA, nélküle olyan, mint Kanada – többnyire örök hóval borított végtelen terület. Ezek a különböző breszt-litovszki államok a Szovjetunió összeomlásakor újra felbukkantak. 1918-ban német csatlósok voltak – egy urachi herceg Litvánia „II. Mindaugas nagyhercegévé” lépett elő, az egyik hesseni herceget pedig Finnországnak szánták. Manapság Németországé a legfontosabb szerep ezekben az országokban, de óriási a különbség: akkoriban világbirodalommá akart válni, most azonban a Nyugattal szövetségben nem követ ilyen célokat – épp ellenkezőleg, nagyon nehéz rávenni arra, hogy magabiztosan vegyen részt a világ ügyeiben. A közös nyelv jelenleg az angol, és nem a német, amelyet 1918-ban mindenkinek magától értetődően kellett beszélnie. A modern Európa az emberi arcú Breszt-Litovszk, bár ehhez egy második világháborúra és Németország angol‒amerikai megszállására volt szükség.

Sok minden szól a német Európa mellett. A legerősebb hatalomként lépett fel 1871-ben, amikor Bismarck kancellár vezetésével legyőzte Franciaországot, és messze megelőzte korát. 1914-ben Berlin volt a világ Athénja, ahol minden fontos tudományágat meg lehetett tanulni ‒ fizikát, filozófiát, zenét, mérnöki tudományokat (a „hertz”, a „röntgen”, a „mach” és a „dízel” kifejezések mind ennek a korszaknak és azoknak a felfedezéseknek állítanak emléket, amelyekre a modern világ épül). Az 1914-ben háborúba induló brit kabinet három tagja német egyetemeken tanult – a hadügyminiszter fordította angolra Schopenhauer műveit –, és ugyanígy sok orosz-zsidó bolsevik is, akikkel a németek Breszt-Litovszkban és utána találkoztak. A német vegyészek és mérnökök találékonysága szinte kimeríthetetlen volt, és a központi hatalmak közel kerültek a győzelemhez az olasz front hegyvidéki útjain, mert Ferdinand Porsche feltalálta a négykerék-meghajtást, amely képes volt megbirkózni a hegyi terep akadályaival (aztán jött a Volkswagen és még sok minden más).{1} 1914-ben a Ruhr-vidéken vagy az iparosodott Szászországban rengeteg hatalmas gyárkémény füstölgött, Nagy-Britannia és Manchester korábbi kéményeihez hasonlóan. Természetesen, ahogy Churchill is elismerte, Németország látványos háborús erőfeszítéseket tett, és olyan győzelmeket ért el a Monarchiával karöltve, mint a caporettói áttörés az olaszok ellen 1917-ben, vagy az 1918-as márciusi offenzíva a britek ellen, olyan magabiztosan, amire az antant munkásai teljességgel képtelenek voltak.

A német Európa gondolatának volt gyakorlati értelme, és kísértetiesen emlékeztet a mai világunkra. Egy európai gazdasági térség, amely védelmet élvez a brit vagy amerikai versenytől, és magában foglalja Svédország, Franciaország érceit, Németország szén- és acéliparát, s már elküldte előfutárait Észak-Afrikába, sőt Bagdadba is, ahol az olaj nagyon fontossá vált: miért is ne? 1915-ben az egyik legfelvilágosultabb német, Friedrich Naumann Mitteleuropa címmel bestsellert írt, amelyben nem annyira egy német birodalom, mint inkább egyfajta germán nemzetközösség létrehozására szólított fel, Berlin pedig mutatta az utat a délkeletre fekvő kisebb népeknek, amelyekből sok volt. Ezeket a népeket – a lengyelek alkották a legnagyobb csoportot – elnyelték Ausztria, Oroszország, Törökország történelmi birodalmai, és Németországban is több millió lengyel élt. Legtöbbjük körében nacionalista mozgalmak bontakoztak ki, amelyek létükben fenyegették Ausztriát és Törökországot. Összességében, Berlinből nézve, ezek a nem német népek túl sokat engedtek meg maguknak. Az osztrákok annyi pénzt költöttek arra a hiábavaló erőfeszítésre, hogy megvásárolják a nacionalistákat, hogy nem maradt elég a hatalom gerincére – különösen a hadseregre, amelynek a költségvetése kisebb volt, mint a brit hadseregé, pedig a brit hadsereg mérete az osztrák hadseregének alig az egytizede volt. Ha Ausztriát megfelelően irányítják, egy adag porosz hatékonysággal, az ilyen problémák egy csapásra megszűnnek. Egy germán Közép-Európában – az akkori gondolkodás szerint – ezek a kisebb népek, amelyeknek a kultúrája amúgy is sokat köszönhetett Németországnak, a sarkukra állnának. 1879 óta létezett egy osztrák‒német szövetség. Naumann gazdasági tartalommal akarta ezt megtölteni. Más németek ennél erőteljesebb megközelítést preferáltak.

A németek önbizalma az ország iparának fellendülésével egyre nőtt, és a siker a fejükbe szállt. Bismarck óvatos volt: látta, hogy ha egy erős Németország áll a központban, az egységbe kovácsolhatja ellene a szomszédait. De új nemzedék emelkedett fel, amely el volt telve önmagával. Az élén álló szimbolikus alak az új, fiatal császár, II. Vilmos volt, aki 1888-ban lépett a trónra. Anglia példája lebegett a szeme előtt, mely hatalmas gazdagsággal és kiterjedt tengeren túli birodalommal rendelkezett. Anglia konzervatív volt az intézményeket illetően, amelyek hosszú történelmi múltra tekintettek vissza, de egyben előremutató is volt, és az ipara tette ki a világkereskedelem nagy részét. Általános pozícióját erős haditengerészete garantálta. Miért ne szerezhetne Németország is hasonló tengeren túli birodalmat? II. Vilmos alatt a német hatalom és annak esetlen kifejeződése európai, sőt az európai problémává vált.

A kontinensen már zajlott a rivalizálás Franciaországgal, ami rövid távon Bismarck 1871-es nagy győzelmének az eredményeként alakult ki, amikor az új Németország elcsatolta a keleti Elzász és Lotaringia tartományt. E szembenállás hosszabb távon pedig a 17. századig visszanyúló történelem következménye, amikor Franciaország uralta Európát, és állandósította Németország viszálykodó államokra és kis államokra való felosztását. A francia‒német rivalizáláshoz egy további, feszültséggel terhes kapcsolat is társult. Bismarck óvatos volt, nehogy elidegenítse magától Oroszországot, ezért Berlin és Szentpétervár szoros egyetértésre jutott, részben a monarchiák közötti általános szolidaritás miatt, részben pedig azért, mert mindegyikük megkapta a részét Lengyelországból. A 19. század végén azonban új tényező került a képbe, amikor a Török Birodalom Európában meggyengült. Németország szövetségesét, Ausztriát az érdekei a Balkánhoz fűzték, de Oroszországot is: összecsapások robbantak ki az osztrákok és az oroszok közt, ami Bismarck számára nagyon megnehezítette az egyensúlyozást. A német támogatásban csalódott oroszok frusztráltan Franciaország felé fordultak, amelynek amúgy is volt szabad tőkéje külföldi befektetésekre, míg a német pénzek otthon maradtak.{2} 1894-re Franciaország és Oroszország hivatalosan is szövetségre lépett. A helyzet ezután sokkal bonyolultabbá vált, amikor Németország világhatalomra pályázva felépítette hatalmas haditengerészetét.

1900-ban már úgy tűnt, hogy az Európán kívüli világ elkezdett szétesni. India és Afrika európai ellenőrzés alá került, egyre valószínűbbnek tűnt, hogy Kína és Törökország összeomlik, és mindebből a németek is ki akarták venni a részüket. Aztán elég rossz irányba indultak el, és az 1890 körül felnőtté vált nemzedéknek sok mindenért kell felelnie. Németországnak a Nagy-Britanniával való konfliktusra volt a legkevésbé szüksége, és a 20. század legnagyobb hibáját akkor követte el, amikor olyan haditengerészetet épített, amelyet Nagy-Britannia megtámadására terveztek. Ez az ügy valahogyan egységbe olvasztotta Németország legjavát. Max Weber, a legelismertebb szociológusok egyike igen széles körű tudással bírt: nyelvek, jog, történelem, filozófia, sőt még a porosz földeket felvásárló lengyel parasztok statisztikáira is kiterjedtek az ismeretei. 1895-ben nagy visszhangot keltő székfoglaló előadást tartott, amikor kinevezték a freiburgi egyetem tanszékére. Ehhez a pozícióhoz feltűnően fiatal volt – alig múlt harminc. A professzor (aki kilépett a Pángermán Ligából, mert az nem volt eléggé nacionalista) ma már zagyvaságnak tűnő beszédet tartott, amely még Hitlert is alulmúlta. Arról szónokolt, hogy Angliának nincsenek szociális problémái, mert gazdag, a birodalom miatt gazdag, exportálja a nemkívánatos személyeket – íreket, proletárokat stb. –, mivel vannak erre a célra fenntartott Ausztráliái, ahová lerakhatja őket. E területekről olcsó nyersanyagokhoz és bebetonozott piacokhoz juthat, így olcsó az élelmiszer, és nincs munkanélküliség; Angliának azért van birodalma, mert nagyszerű haditengerészettel rendelkezik. Németországnak is vannak nemkívánatos emberei – lengyelek, proletárok stb. –, így neki is gyarmatokon kell leraknia őket; a haditengerészet ezért jó ötlet: Anglia elfogadná a német birodalmi szerepet, ha egy csatában a német haditengerészet elég nagy lenne ahhoz, hogy komoly károkat okozzon az angol haditengerészetnek, mielőtt maga is elsüllyedne. Mindez azt jelentené, hogy a következő brit tengeri csatában az angoloknak nem lenne elég hajójuk, és ezért elsüllyesztenék őket a franciák vagy az oroszok. Beszédét a közönség őrjöngő elragadtatással fogadta. Ez az egyik legostobább dokumentum, amelyet egy okos ember valaha is összeállított, és még parodizálásra sem méltó. Az érvelés minden lépése téves volt, kezdve azzal a feltételezéssel, hogy a briteknek kevés szociális problémájuk van. Talán még ennél is kevesebb lehetett volna a birodalom puszta költségei nélkül. Az európai imperializmus végén, az 1970-es években a kontinens legszegényebb országa Portugália volt, amely korábban hatalmas afrikai birodalmat működtetett, a leggazdagabb pedig Svédország, amely már jóval korábban feladta egyetlen gyarmatát – a Karib-tengeren –, valamint Svájc, amelynek soha nem volt birodalma.

Webernek volt erkölcsi érzéke,{3} és amikor 1914-ben látta, hogy fiatal diákjait lemészárolják, nem volt hajlandó csatlakozni a nemzeti ügyet éljenző professzorok csapatához. De ő és a hozzá hasonlók halálos útra vezették a fiatal nemzedéket. Németország flottát épített, amely elvitte a védelmi költségvetés egyharmadát. A szárazföldi haderőtől elvont pénz miatt képtelen volt vállalni azt a kétfrontos háborút, amelyet a francia‒orosz szövetség előrevetített. Nem jutott elég pénz a kiképezhető fiatal férfiak több mint felének a befogadására: nem tudták őket etetni és ruházni. Felmentették őket, és a német szárazföldi haderő 1914-ben alig volt nagyobb, mint a francia, noha 1914-ben a francia népesség 40 millió alatt volt, szemben a németek 65 milliójával. Maguk a német csatahajók jól voltak megépítve, de túl kevés volt belőlük, és reménytelenül sebezhetők voltak. Majdnem az egész első világháborút a kikötőkben töltötték, míg végül az értelmetlen áldozatokkal fenyegetett legénység fellázadt, és ezzel maga a német birodalom is összeomlott. Ám a hadihajókat csak az Északi-tengeren való áthajózásra tervezték, nem volt szükségük az egész világtengeren közlekedő brit hadihajók által igényelt mennyiségű szénre, ily módon sokkal erősebb páncélzattal láthatták el őket. Ez annyira nyilvánvaló zsarolás volt, hogy a briteket jelentős erőfeszítésekre késztette – nemcsak kétszer annyi hajót építettek, mint a németek, hanem védelmi megállapodásokat írtak alá Franciaországgal és Oroszországgal is. Ezek gyarmati alkukat is magukban foglaltak – Egyiptomot Marokkóért a franciákkal (ez volt az Entente Cordiale) 1904-ben, Perzsiáról pedig az oroszokkal állapodtak meg 1907-ben. Informális paktumokat is kötöttek a haditengerészeti együttműködésről, ha bajba kerülnének. A német reakció minden egyes ilyen lépésre esetlen és harsány volt – 1905-ben követelést jelentettek be a felhagyott Marokkó egy szeletére, 1909-ben bátorították a könnyelmű osztrák agresszivitást a Balkánon,{4} 1911-ben pedig ágyúnaszádot küldtek Marokkóba. Ez a „kardcsörtetés” a hazai közvélemény nagy részének tetszett, de nemzetközi válsághangulatot keltett, és 1914-ben az amerikai elnök egyik küldötte már „őrült militarizmusról” beszélt.

Nagyjából ekkor alakult ki egy olyan jelenség, amellyel a világnak azóta is együtt kell élnie. Eisenhower elnök az 1960-as években megtalálta rá a megfelelő kifejezést: „a katonai-ipari komplexum”. A hadiipar a gazdaság legerősebb elemévé vált, ezreket, ha nem milliókat foglalkoztat, leköti a költségvetés nagy részét, és ösztönöz sokféle iparágat, beleértve még az újságírást is. Emellett meghökkentő változásokon esett át: ami az egyik szakaszban őrült pénzpazarlásnak látszott, arról kiderülhetett, hogy nélkülözhetetlen (ennek egyik legnyilvánvalóbb esetét a repülőgépek alkotják), míg ami józan döntésnek tűnt, arról kiderült, hogy teljesen felesleges és költséges kacat (ezt a legnyilvánvalóbban az erődök példázzák). A technológia egyre drágábbá és kiszámíthatatlanabbá vált, és 1911-re fegyverkezési verseny kezdődött. Ekkorra bármely ország fegyverkezése ürügyet szolgáltatott bármely más ország fegyverkezésének a növelésére, és a Földközi-tengeren, illetőleg a Balkánon olyan válságok bontakoztak ki, amelyek miatt minden ország sebezhetőnek érezte magát. Amikor Németország 1911 nyarán Marokkóba küldte ágyúnaszádját, felhúzta egy lőfegyver kakasát. De sajátos módon Olaszország tartotta az ujját a ravaszon.

Ha a török területeket fel akarták osztani, akkor miért ne vehette volna ki Olaszország is a maga részét? A britek Egyiptomot, a franciák Észak-Afrikát foglalták el. Az olasz birodalomépítők megnézték a többit, és háborúba indultak. A modern európai történelem furcsa ténye, hogy Olaszország, a leggyengébb nagyhatalom váltja ki a fordulatot a válsághelyzetben: ha nincs Cavour, akkor nincs Bismarck, nincs Mussolini, és nincs Hitler.{5} Mégis Olaszország nyitotta meg az 1914-es háborúhoz vezető eseménysorozatot. Mivel tudta, hogy a marokkói válság miatt a britek, franciák és németek semmit sem fognak tenni ellene, megtámadta az oszmán Törökországot, és megpróbálta elfoglalni Líbiát. A törökök túl gyengék voltak, és egyébként sem rendelkeztek olyan hajókkal, amelyekkel meg tudták volna védeni akár még az anatóliai partok előtt fekvő szigeteket is, amelyeket az olaszok elfoglaltak. Az oszmán összeomlás kilátása elsősorban a különböző balkáni államokat késztette arra, hogy kinyilvánítsák az érdekeiket. 1912-ben szövetségre léptek egymással, támadást indítottak, néhány hét alatt győztek, és megtisztították a Balkánt az oszmán haderőtől. Ezután a második balkáni háborúban (1913) a szövetségük széthullott, és ismét egymás ellen fordultak. A törökök visszavágtak, de a győztes az Oroszországgal szorosan együttműködő Szerbia és a Nagy-Britanniával szövetkező Görögország lett.

Tíz évvel korábban, amikor Kína szétesőben volt, a hatalmak szintén egymás riválisai voltak, ám a rivalizálás a tengeren folyt. Ha viszont az Oszmán Birodalom kezd szétesni – és most már szinte senki sem számított arra, hogy tartósan fennmarad –, akkor a rivalizálás közelebb volt a hazához, és szárazföldi kapcsolatokat, valamint hadseregeket érintett. Oroszország számára a Fekete-tenger és a Márvány-tenger közötti szoros vagy a Márvány-tenger és az Égei-tenger közötti Dardanellák létfontosságúak voltak: ez volt az orosz gazdaság légcsöve. A gabonaexport 90 százaléka itt haladt keresztül, és sok minden más is ezen az útvonalon érkezett, amire szükség volt Dél-Oroszország iparának a fennmaradásához. Az 1911‒1912-es olasz háború idején a törökök lezárták a Dardanellákat, ami miatt Dél-Oroszországban azonnal leállt a gazdaság. Oroszország számára létfontosságú volt a szorosok biztonsága, és 1914 elején az antanthatalmak arra kényszerítették a törököket, hogy a kelet-anatóliai, részben örmény tartományoknak autonómiához közeli státuszt biztosítsanak. Ez (és a párhuzamos angol‒francia érdekeltség az arab tartományokban) könnyen kiválthatta volna az Oszmán Birodalom végét, ha a keresztény örmények az oroszok eszközeivé válnak. A törökök a szerződés ratifikálása előtt elkezdtek nyitni Berlin felé.

Németország volt az a hatalom, amely a legkevésbé fenyegette őket – épp ellenkezőleg, a császár az iszlám védelmezőjeként tüntette fel magát, s jóváhagyása és támogatása jeléül egy hatalmas német vasútállomást adott a szultánnak Isztambul ázsiai partján. 1913 végén a német tábornok, Liman von Sanders (egy kikeresztelkedett zsidó fia, akit ezért a faék-egyszerűségű berlini gondolkodásban alkalmasnak tartottak a keleti hadszíntérre) gyakorlatilag egy oszmán hadtest parancsnoka lett, amelyet a Fekete-tenger és az Égei-tenger közötti szorosnál helyeztek el. Az oroszok megpróbáltak tenni ez ellen, de nem tudták megakadályozni, hogy német katonai misszió – több tucat szakavatott tiszttel – menjen Törökországba, és egyébként is az új isztambuli rezsim fő alakja nagyon is egyértelműen a németek embere volt: Enver pasa, aki szinte tökéletesen beszélt németül, és rendelkezett azzal a fajta katonai energiával, amelyet a németek csodáltak. Ő és más „ifjútörökök” általában a Balkánról érkeztek, és első kézből tanulták meg, hogyan zajlott ott a „nemzetépítés” – új nyelv, militarizmus, a kisebbségek elűzése. Németország mágnesként hatott rájuk, míg politikai ellenfeleik számára Franciaország vagy Anglia volt a modell. A balkáni háborúkat követő kétségbeesés miatt egyelőre Enver és barátai voltak a legnépszerűbbek, és ők hívták meg Liman von Sanderst. Az oroszok számára a szorosokat ellenőrző Németország kész rémálom volt, és amikor ez a német katonai misszió 1913 decemberében megérkezett a sirkeci állomásra, megkezdődött a visszaszámlálás a nyolc hónappal később kirobbanó háborúhoz.

Oroszország joggal rettegett a szorosok német ellenőrzésétől. De volt egy német birodalmi álom is – helyesebben közép-európai álom, mert az Osztrák‒Magyar Monarchia is régóta törekedett kereskedelmi és politikai befolyásra a Közel-Keleten, és az osztrák‒magyar kereskedelem nem sokkal maradt el a német mögött. A korszak egyik nagy nemzetközi vitája a németek által támogatott, Berlint és Bagdadot összekötő vasútvonalról szólt – a császár által ajándékozott vasútállomás is ennek a része volt –, és 1914-re új német követség épült Isztambulban (a tetején hivalkodó sasok miatt „madárkalitkának” nevezték), amely mogorván nézett lefelé a Boszporusz felett a Dolmabahçe-palotára, ahol a neheztelő bábszultán bujkált, akit Enver és az ifjútörökök csak hasznos bútordarabnak tekintettek. Az orosz‒német rivalizálás mindeddig némileg közvetett volt, ami az Osztrák‒Magyar Monarchiának nyújtott lagymatag német támogatással függött össze. Most azonban Oroszország létérdekei miatt közvetlen összecsapásra került sor.

Ez egybeesett az általánosabb feszültség fokozódásával. A fegyverkezési verseny 1911 után felgyorsult: megjelent az új, légi dimenzió, a dreadnought típusú „szuper hadihajó”, több katonát soroztak be, több stratégiai vasútvonal épült. Törökország Európa határán feküdt, és ha diplomáciai válságok keletkeztek, az hatást gyakorolt az osztrák, a német és az orosz haderőre. 1914 előtt a kereskedelem erőteljesen fellendült, és a kormányoknak volt elkölteni való pénzük. A német hadsereg kiadásainak 1911-es szerény emelése (több ember kiképzése) 1912-ben kiváltotta a franciák válaszát (ismét több ember a békeidős hadseregben), ami viszont újabb német (és osztrák) emelést vont maga után. 1913-ban jött a döntő lépés: a „nagy program”, amelynek az volt a célja, hogy Oroszországot „szuperhatalommá” tegye. 1913-ban ez a program több fegyvert biztosított volna Oroszországnak, mint Németországnak, és lehetővé vált volna, hogy az orosz haderő a hadköteles korú férfiak addig igen korlátozott arányánál több embert etessen, ruházzon és szállítson. A pénzhiány miatt az orosz hadsereg, bár a németországi népesség háromszorosa állt mögötte, nem volt nagyobb, mint a német, emellett jóval kevesebb löveggel és stratégiai vasútvonallal rendelkezett. Ez hamarosan megváltozott, méghozzá drámai mértékben. 1914-re Sir Arthur Nicolson, a szentpétervári brit nagykövet megelégedve nyugtázta, hogy a két ország szövetségese egymásnak.

Berlinben pánik tört ki. Akkoriban könnyű volt megtudni, mit csinálnak a potenciális ellenségek. A csapatoknak vonattal kellett utazniuk, és a peronok hossza elárulta az ellenséges haditerveket, nem voltak utazási vagy fényképezési korlátozások, egy osztrák‒magyar hírszerző tiszt még Délnyugat-Oroszországot is bejárta egy olyan útlevéllel, amelyben a foglalkozása „vezérkari tisztként” volt feltüntetve. Ha egy peron gyanúsan hosszú volt, valami félreeső helyen, ahol általában csirkéket szállító parasztfeleségek falatoztak, az azt jelentette, hogy valamikor gyalogságot vagy lovasságot fognak ott kirakodni. Másrészt mostanra már minden országnak volt parlamentje, és a tárgyalások nyilvánosak voltak, sőt még a napi sajtó is mindenről tájékoztatást közölt. Berlin és Bécs tehát 1914 tavaszán nagyon könnyen megtudhatta, hogy az oroszok katonai ügyekben is bevetik új gazdasági erejüket. A német kancellár, Theobald von Bethmann-Hollweg saját szemével látta Oroszország növekvő erejét, mivel az aranystandard most már támogatta a valutáját, és mivel a vasút minden szinten összekapcsolta a keresletet a kínálattal. A műszaki folyóiratok bemutatták Oroszország rendkívüli fejlődését – itt egy teherautó nyert európai díjat a Rigába vezető hosszú útért, ott egy elméleti fizikus (Ciolkovszkij) vetette papírra azokat az egyenleteket, amelyek végül a Szputnyikot (az első ember által készített űrszondát) eljuttatták a Föld gravitációján túlra. Szentpéterváron még mindig „a majdnem Európa fővárosa lettem” érzés uralkodott. Bethmann-Hollweg elég okos volt ahhoz, hogy tudja: Németországnak csak alkalmazkodnia kellett volna ehhez. A fia megkérdezte tőle, hogy brandenburgi birtokán, Hohenfinowban ültessen-e hosszú életű szilfákat. A kancellár azt mondta: nem, abból csak az oroszok profitálnának. Ebben igaza volt: harminc évvel később valóban megérkeztek Brandenburgba, és jó ötven évig ott is maradtak. De maga Bethmann-Hollweg fatalista volt, és engedett másoknak, akik nem voltak ilyen szkeptikusak. A katonai vezetés az asztalt verte: Németország most megnyerhetne egy háborút, de ha még két-három évet várnak, Oroszország túlságosan megerősödik.

Az orosz hadsereg méretének és súlyának növekedése önmagában is éppen elég nagy baj volt. Ám a pánikot vasúthálózatának fejlődése váltotta ki. Oroszország 1908 után bekapcsolódott az önjáró iparosítás folyamatába, amely korábban az Egyesült Államokban és Németországban zajlott le a leglátványosabban. Természetesen roppant erőforrásokkal rendelkezett, de ezeket rosszul használták ki, mert a szállítás gondot jelentett, és senki sem bízott a papírpénzben. Ez a vasút és az arany terjedésével megváltozott, és 1909-ben a cár főminisztere, Pjotr Sztolipin ezt mondta egy francia újságírónak: „Adjatok az államnak húsz év belső és külső békét, és nem fogtok ráismerni Oroszországra.” A költségvetés bevételei 1914-re megduplázódtak, és a pénz egy részét olyan vasutak építésére fordították, amelyek a korábbinál sokkal gyorsabban tudták a csapatokat a frontra szállítani. A kölni ingázóknak naponta mintegy hétszáz vonatra volt szükségük – összehasonlítási alapként: az 1910-es orosz hadseregnek kétszázötven vonatra lett volna szüksége a mozgósításhoz. Ez a szám 1914-re háromszázhatvanra, 1917-re pedig ötszázhatvanra emelkedett, ami lehetővé tette volna, hogy az oroszok a német mozgósítás befejezése után mindössze három nappal mind felsorakozzanak a határon. Vagyis 1917-ben már előre látható lett volna az 1945-ös helyzet – a britek Hamburgban, az oroszok Berlinben, és búcsú Bethmann-Hollweg brandenburgi szilfáitól.

A német tábornokok olyan túlsúlyt képviseltek a közügyekben, amire sehol máshol nem volt példa. Most teljes pánikban voltak. A francia‒orosz szövetséggel szemben a német haditerv elég nyilvánvaló volt. Oroszország még mindig elmaradott ország volt, és sokkal kevesebb vasútvonallal rendelkezett, mint a nyugati hatalmak – a hadseregét csak akkor tudta volna felsorakoztatni, amikor a franciák már összeomlottak. Ilyen körülmények között – mondta 1897-ben a német vezérkari főnök, Schlieffen gróf – a német hadseregnek bőven lesz ideje megismételni a Franciaország elleni 1870-es győzelmet. Utána majd Oroszország ellen fordulnak. A német mozgósítás gigantikus feladat lenne – 1 millió hozzáértő vasutasnak több mint 65 ezer kilométernyi kétvágányú vonalon, 30 ezer mozdonnyal, 65 ezer személy- és 700 ezer teherkocsival, tizenhét nap alatt 3 millió katonát, 86 ezer lovat és rengeteg árut, különösen fegyvereket és lőszereket kellene elszállítania. Egyetlen hadtestnek hatezer, egy lovashadosztálynak ezerkétszáz vagonra volt szüksége. A német hadsereget úgy szervezték meg, hogy ez a haderő a mozgósítás kimondását követő tizenhetedik napon már a határokon álljon készenlétben, és hosszú éveken át biztosak lehettek abban, hogy az oroszok, akiknek sokkal kevesebb vasútvonaluk volt, és jóval kisebb műszaki kapacitással rendelkeztek vízellátás, távírók, szénraktárak, sőt még megfelelően méretezett peronok formájában is, nem lesznek ennyire hatékonyak: a vasúti zászlóaljak 40 ezer emberének az egyharmada valójában analfabéta volt. De ezek a létfontosságú számítások kezdték elveszíteni az alapjukat, és volt még egy további tényező is: az Osztrák‒Magyar Monarchia, Németország egyetlen igazi szövetségese is a felbomlás szélére került.