Jenn Granneman és Andre Sólo

érzékenység

A TÚLÉRZÉKENY EMBEREK REJTETT
KÉPESSÉGEI EGY ROHANÓ VILÁGBAN

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jenn Granneman és Andre Sólo / Sensitive

Published by arrangement with Highly Sensitive Refuge LLC; c/o Aevitas Creative Management, USA, 2023

Fordító

Fehér Zsuzsanna

Szerkesztő

Besenyő Viktória

Olvasószerkesztő

Bartus Csilla

Copyright © Jennifer Granneman and Andrew Jacob, 2023

Hungarian translation © Fehér Zsuzsanna, 2023

Hungarian edition © Édesvíz Kft., 2023

Hungarian cover design © Édesvíz Kft., 2023

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó: Novák András igazgató

Főszerkesztő és gyártásvezető: Dudich Ákos

Tördelő: Janković Milán

Borítót készítette: eyelab.dk

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-507-428-0

MOBI ISBN 978-963-507-429-7

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

Mindenkinek, aki legbelül érzékenyebb,
mint amilyennek mutatja magát.

Bevezetés

Minden egy fiúval és egy lánnyal kezdődött. Soha nem találkoztak, a történetük mégis ugyanúgy indult. Mindketten középnyugati, kispénzű, munkásosztálybeli szülők gyermekei voltak. Egyikük családja sem tudta, mit kezdjen velük. Mindketten mások voltak, mint a többi gyerek, és idővel ez kezdett rajtuk meglátszani.

A fiú néha elég normálisnak tűnt. Betartotta a szabályokat az óvodában, udvarias volt az óvónőkkel és kedves a többi gyerekkel, de amikor eljött a szünet ideje, magába roskadt. A játszótéren mindig túl sok volt neki valami. Ahelyett, hogy focizott, King of the Jungle-t játszott vagy fogócskázott volna a többiekkel, inkább elszaladt. Elmenekült a sikongatás és a nevetés elől, és elbújt az egyetlen helyre, amit talált: egy régi vízelvezető betoncsőbe.

Először a nevelők észre sem vették, mert a szünet végét jelző csengőszóra mindig visszasompolygott. Aztán egy napon magával vitt egy focilabdát, hogy ne legyen egyedül. Más körülmények között ez talán aranyosnak tűnt volna, de mivel soha nem volt elég labda, a többi gyerek panaszkodni kezdett, amikor elszaladt vele. A nevelők megtalálták, és mindenki aggódni kezdett.

A szülei nem értették. „Miért bújsz el egy csőben? Mit csinálsz odabent?” – kérdezték. A válasza, hogy ott csend van, nem segített. „Meg kell tanulnod játszani a többi gyerekkel” – mondták a szülők, és nem érdekelte őket, hogy a fiúnak túl sok a hangoskodásuk.

A lány nem szaladt el senkitől. Sőt, úgy tűnt, jó érzékkel olvas az emberekben. Ő lett a főkolompos a barátai közt, könnyedén ráérzett arra, hogy melyik gyerek mit akar, mi tenné boldoggá. Hamarosan rendezvényeket szervezett a szomszédságban, családi farsangot játékokkal és nyereményekkel, máskor egy különleges kísértetjárta házat alakított ki halloween alkalmából. Ezek az események hetekig tartó szervezést igényeltek, és a lány otthonosan mozgott ebben a világban. Minden részletet alaposan megtervezett. De amikor eljött a nagy nap, ő mégsem volt ott az események sűrűjében, nem kiabált a bábszínházban, nem rohangált játéktól játékig. Inkább a háttérben maradt. Egyszerűen túl sok volt az ember, túl sok az érzelem, túl sok a nevetés, a kiabálás, a győzelem és a vereség. Túlterhelte a saját bulija.

És nem csak az emberekkel kapcsolatban reagált túlérzékenyen. Át kellett szabni a ruháit, levágva a pántokat, hogy az anyag ne dörzsölje a bőrét. (Az anyja arra is emlékezett, hogy csecsemőkorában a rugdalózója lábfejét is le kellett vágni.) Nyáron izgatottan várta, hogy egyhetes táborba mehessen, de az anyjának korábban haza kellett vinnie; nem tudott a zsúfolt hálóteremben aludni, ahol egy tucatnyi gyerek érzései és intrikái zsizsegtek.

Ezek a reakciók meglepték és csalódottsággal töltötték el a környezetét, ami viszont meglepetést és csalódást okozott a kislánynak. A szüleit aggasztotta a gyerek viselkedése. Mi lesz vele, ha nem boldogul a való világban? Az anyja mindent megtett, hogy bátorítsa, az apja pedig rendszeresen emlékeztette, hogy a dolgokat hangosan is ki kell mondania, ahelyett, hogy csak gondolkozna rajtuk. De rengeteg gondolata volt – könyvtárnyi. És ezeket az emberek ritkán értették meg. Sok mindennek nevezték, néha érzékenynek is. De ez nem volt mindig jó. Ez olyasvalami volt, amit meg kellett oldani.

A fiút senki sem nevezte érzékenynek. Tehetségesnek tartották, mert kiderült, hogy az átlagosnál jobban olvas és ír, és végül engedélyt kapott, hogy az ebédidőt az iskolai könyvtárban töltse – így megszabadult az ebédlő zsivajától, és a könyvtár kevésbé volt riasztó, mint egy cső. A társai más szavakkal illették. Furának hívták. Vagy, ami a legrosszabb volt: nyuszinak. Nem javított a helyzeten, hogy intenzív érzéseit sosem tudta elrejteni, néha sírt az iskolában, és kiborult, amikor meglátta, hogy valakit zaklatnak – még akkor is, ha nem ő volt az áldozat.

Ám ahogy nőtt, egyre inkább áldozattá vált. A többi fiú nem igazán tisztelte az álmodozó srácot, aki inkább az erdőben sétált, mint focizott, aki regényeket írt, ahelyett, hogy partikra járt volna. Neki viszont nem volt kedve az elismerésükért versengeni. Ezért nagy árat fizetett: lökdösték a folyosón, gúnyolták az ebédnél, tornaórán pedig szinte kivégezték. Olyan puhánynak, olyan gyengének tartották, hogy egy idősebb lány lett a legfőbb zaklatója, aki nevetve trágárságokat írt a pólójára filctollal. Mindezt a fiú nem vallhatta be a szüleinek, legkevésbé az apjának, aki úgy gondolkodott, hogy a zsarnokokat egyszerűen jól pofán kell vágni. A fiú soha nem ütött meg senkit.

Mind a lány, mind a fiú kezdte úgy érezni, hogy nincs senki más hozzá hasonló a világon. És mindketten keresték a kiutat. A lány számára az elvonulás jelentette a megoldást. A középiskolai évek alatt mindennap túlterhelte magát, és olyan fáradtan ért haza, hogy inkább elbújt a szobájába a barátai elől. Gyakran maradt otthon betegen, s bár a szülei kedvesek voltak vele, ő azon tűnődött, hogy vajon tényleg aggódnak-e érte. A fiú számára az tűnt megoldásnak, ha megtanul keményen viselkedni. Úgy mondta, hogy nem törődik senkivel, mintha bárkivel is szembe tudott volna szállni. Ez a hozzáállás nagyjából annyira illett hozzá, mint egy gyerekhez a felnőtt katona sisakja. Nem is érte el a kívánt hatást: ahelyett, hogy tisztelték volna, a többi gyerek egyszerűen elkerülte.

Hamarosan a fiú lógni kezdett az iskolából. Egy füves művészbandához csapódott, akik hozzá hasonlóan mélyérzésűek voltak, és nem ítélték el amiatt, ahogyan a világot látta. A lány megértésre lelt egy bántalmazó szektában. A gyülekezet tagjai nem tartották furcsának. Sőt, bátorították. Azt mondták, hogy csodatévő ereje van, különleges rendeltetése. Ez egészen addig tartott, amíg mindent megtett, amit mondtak neki.

Ám voltak dolgok, amiket soha senki nem mondott ennek a két gyereknek: „Teljesen normális vagy. Érzékeny vagy. Ha megtanulod használni ezt az adottságodat, hihetetlen dolgokra leszel képes.”

A hiányzó személyiségjegy

A köznyelvben az érzékenység azt jelenti, hogy valakinek intenzív érzelmei vannak. Sír az örömtől, elárasztja a forróság, lehervad a kritikától. De fizikai érzékenység is létezik. Érzékeny lehet valaki a hőmérsékletre, a szagokra vagy a hangokra. Egyre több tudományos bizonyítékunk van arra, hogy mindkét érzékenységtípus valós, és valójában a kettő egy és ugyanaz. A fizikai és az érzelmi érzékenység olyan szorosan összefügg, hogy ha valaki fejfájás elleni gyógyszert vesz be, a kutatások szerint alacsonyabb pontszámot fog elérni egy empátiateszten, amíg a gyógyszer hatása el nem múlik.

Az érzékenység alapvető emberi tulajdonság, és a fajunk legjobb tulajdonságaihoz köthető. Mégis, mint látni fogjuk, sokan még mindig nem értik, annak ellenére, hogy tudományos körökben széleskörűen tanulmányozott területről van szó. Napjainkban a technológia fejlődésének köszönhetően a tudósok képesek megbízhatóan tesztelni, hogy mennyire érzékeny egy ember. A funkcionális mágnesesrezonancia-vizsgálaton (fMRI) látják az eltérést az érzékeny emberek agyában, és az érzékeny emberek viselkedését pontosan azonosítani tudják a tudományos vizsgálatok során, beleértve a határozott előnyöket is, amelyek az érzékenységgel járnak. A legtöbb ember – például a főnök, a szülő vagy a házastárs – mégsem úgy gondolkodik az érzékenységről, mint valódi, mérhető személyiségjegyről.

Az érzékenységet gyakran rossz dolognak tekintik. Gyermekeinkből kineveljük („Ne sírj már!” vagy „Szedd össze magad!”), a felnőtteknek ellenük fordítjuk („túlreagálod” vagy „túl érzékeny vagy”). Reméljük, hogy e könyv segítségével változtathatunk ezen. Mi egy olyan világról álmodunk, ahol az érzékenység a mindennapi beszélgetések természetes része, ahol valaki kimondhatja egy állásinterjún vagy az első randin, hogy „nagyon érzékeny vagyok”, és a szavait mosollyal nyugtázzák. Ez hatalmas feladat, de nem lehetetlen eljutni idáig. Az introvertált kifejezés valaha szitokszó volt, de manapság már semmi szokatlan nincs abban, ha valaki ezt mondja magáról. Olyan világot szeretnénk teremteni, ahol ugyanez igaz az érzékenységre is. Hisszük, hogy ennek a mélyen emberi tulajdonságnak a normalizálása végre lehetővé teszi az érzékeny emberek számára, hogy fejlődjenek – és amikor ez megtörténik, a társadalom is profitálni fog páratlan adottságaikból.

Az elmúlt évtizedben számos olyan beszélgetésben vettünk részt, amelyek során valaki végre megértette, hogy mi is valójában az érzékenység. Amikor ilyesmi történik, valami, ami korábban hiányzott, a helyére kerül. Az érintettek felismerik, hogy kik is ők valójában, és miért teszik azokat a dolgokat, amiket tesznek, vagy végre megértik a gyermeküket, munkatársukat vagy házastársukat. Ezért úgy gondoljuk, hogy az érzékenység gyakran a hiányzó személyiségjegy. Hiányzik a mindennapi beszélgetéseinkből és a társadalmi tudatosságunkból. Hiányzik az iskoláinkból, a munkahelyeinkről, a politikából, az intézményekből, a családokból és a kapcsolatokból.

A hiányzó ismeret hiányzik. Ezért van az, hogy az érzékeny emberek elrejtik az igazi arcukat, mint az említett fiú, vagy nem érzik magukat a helyükön, mint a korábban bemutatott lány.

Talán a te életedből is hiányzott eddig ez a tudás. Ha igen, reméljük, hogy vigaszt találsz ezeken az oldalakon, és mélyebb megértésre teszel szert önmagaddal kapcsolatban.

Kinek szól ez a könyv?

Ez a könyv háromféle embernek íródott. Először is annak, aki már tudja magáról, hogy érzékeny, sőt talán kifejezetten érzékeny embernek is vallja magát. Ha magadra ismertél, akkor reméljük, hogy ebben a könyvben minden értékes lesz a számodra, és tanulni fogsz valami újat. A legfrissebb kutatásokat hívtuk segítségül, hogy olyan eszközöket kínáljunk, amelyek segítségével hasznosítani tudod kiváló adottságaidat, és megvédheted magad a túlstimulációtól. De még ennél is többre törekszünk. Segíteni szeretnénk az érzékenységről szóló kommunikáció megváltoztatásában. Megtanulhatod, hogyan boldogulhatsz egy gyakran túlságosan is domináns világban, hogyan változtathatod meg a szégyenérzet-alapú mintákat, és hogyan veheted kezedbe az irányítást, amikor szükséges (még akkor is, ha nem érzed testhezállónak a feladatot). Reméljük, végül elég erőt érzel majd magadban ahhoz, hogy egyre hangosabb és egyre kegyetlenebb világunkban kiállj egy jobb, érzékenyebb korszak eljöveteléért.

Könyvünk annak is szól, aki talán soha nem gondolta magáról, hogy érzékeny, de mostanában elkezdett rajta töprengeni. Talán mindig is tudtad, hogy másképp gondolkodsz, és másképp reagálsz bizonyos helyzetekre. Talán legbelül nagyon érzékeny vagy, amit nem mindig mutatsz ki. Vagy egyszerűen csak magadra ismertél abban, amit leírtunk. Ha ez a helyzet, akkor reméljük, hogy könyvünk válaszokkal szolgál majd számodra. Talán még békére is lelhetsz, ha megtudod, hogy mások is hasonló problémákkal küzdenek, és nem vagy egyedül azzal, amit átéltél. Végül talán jó érzéssel nevezed majd magad érzékeny embernek. Ahogy azt az érzékeny emberek jól tudják, a szavaknak, a neveknek és a címkéknek erejük van. Amikor valaminek nevet adunk, az gyakran segít megtalálni az értelmét, és abban is segíthet, hogy elfogadjuk, és egészségesen viszonyuljunk hozzá.

A harmadik embertípus a mi kedves vendégünk. Az az olvasó, aki ezt a könyvet egy barátjától, a házastársától, a gyermekétől vagy a munkatársától kapta. Ha magadra ismersz, akkor van valaki az életedben, aki tudja magáról, hogy érzékeny, és szeretné, ha megértenéd. Ez a bizalom jele. Azt jelentheti, hogy az illető eddig óvatosan mutatta ki az érzékenységét, mert aggódott, hogy mások ezt gyengeségnek tekintik. De azt is jelentheti, hogy nem tudta szavakba önteni. Bárhogy is legyen, ez a valaki valószínűleg azt reméli, hogy a könyv elolvasása után megérted majd a tapasztalatait és a szükségleteit. Azt kéri, állj az ő oldalára.

Mit találsz a könyvben?

A könyv első része pontos képet ad arról, hogy mit is jelent érzékenynek lenni, és milyen erősségekkel rendelkeznek az érzékeny emberek. Segíteni fog abban is, hogy kiderítsd, milyen tekintetben vagy érzékeny, és a végére járhatsz, hogy összességében érzékeny ember vagy-e. Majd áttérünk az érzékenység mögött meghúzódó tudományos háttér ismertetésére, és bemutatjuk az öt hatalmas adományt, amely minden érzékeny ember sajátja. Azt is megvizsgáljuk majd, hogy milyen árat fizetnek ezért: a túlstimulációt. Megbeszéljük, hogy az érzékeny emberek hogyan győzhetik ezt le, és hogyan szárnyalhatnak. Végezetül pedig az egyik leginkább félreértett adottságra fogunk ránézni, az empátiára, és azt vizsgáljuk, hogyan lehet ezt a fájdalom forrása helyett világmegváltó erősséggé változtatni.

A könyv második felében elmerülünk a részletekben. Vajon hogyan boldogulhat az életben egy érzékeny ember, és miben mások az igényei, mint annak, aki kevésbé érzékeny? Ezek után megvizsgáljuk őket a szerelem és a barátság, az érzékeny gyermek nevelése, az értelmes karrier felépítése és az érzékeny vezetők – akik gyakran a leghatékonyabbak – kiemelkedő tulajdonságai szempontjából. Végül pedig képet festünk arról, hogy mi következik ezután: hogyan hagyhatjuk abba érzékenységünk elrejtését, és hogyan kezdhetjük el értékelni. Annak ellenére, hogy túl hangos, túl gyors és túl intenzív világban élünk – egy olyan világban, amely egyre durvább és megosztottabb –, mi úgy hisszük, soha nem volt még nagyobb esélyük az érzékenyeknek. Valójában a világ legnagyobb kihívásai nagyszerű lehetőséget biztosítanak az érzékeny embereknek a ragyogásra. Hiszünk abban, hogy az érzékeny emberek olyan vezetők, gyógyítók és látnokok, amilyenekre a világnak most a legnagyobb szüksége van. Bárcsak mindenki felismerné az erősségeiket!

Aki érzékeny, az erős

Érzékenynek lenni nem könnyű, ezt a korábbiakban bemutatott fiú és lány is felfedezte. Felnőve mindketten csak félmegoldást találtak. A fiú független életet épített ki, amely lehetővé tette, hogy az elméje szabadon kalandozzon. Kerékpározott Mexikóban, a csillagos ég alatt aludt, és könyveket írt. Ez értelmes élet volt számára, és nem kellett aggódnia a túlstimuláció miatt. De még mindig tagadta, hogy érzékeny lenne, és elrejtette erős érzelmeit.

A lány nagyon jól tudta, hogy érzékeny, és a szíve vezette minden lépését, de nem igazán sikerült olyan életet felépítenie, amelyben jól érezte volna magát. Egy sor olyan kapcsolaton és munkán küzdötte át magát, amelyektől azt remélte, hogy majd értelmet adnak az életének. Volt újságíró, marketinges és tanár, de minden egyes helyzet annyira bombázta érzékeny elméjét, hogy teljesen eltompult. Érezte, hogy kiégett – megint.

És akkor találkoztak.

Különös dolog történt. A lány megtanította a fiúnak, hogy mit jelent érzékenynek lenni, és a fiú végre felhagyott az érzelmei elrejtésével. A fiú megtanította a lánynak, hogyan élhet másfajta életmódot, így az már nem érezte magát minden éber percében kimerültnek. Hamarosan egyesítették erőiket. Elkezdtek együtt dolgozni, készítettek egy közös weboldalt, és apránként felépítettek egy boldog, érzékeny, közös életet.

Ők lettek ennek a könyvnek a szerzői.

Azok a kisgyerekek mi voltunk.

Jenn kilépett a bántalmazó szektából, és olyan életet kezdett élni, ahol az erejét belülről merítette, nem mások jóváhagyásából. Andre nyugdíjazta a biciklijét – bár állítása szerint csak átmenetileg –, és büszkévé vált érzékeny elméjére. És együtt létrehoztuk a Sensitive Refuge-ot, a világ legnagyobb olyan weboldalát, amely érzékeny emberek számára készült. Érzékenyek vagyunk, és büszkék vagyunk rá.

A mi történetünk csak kettő a sok közül, amely azt bizonyítja, hogy az érzékenyek erősek is lehetnek. Minden érzékeny embernek magának kell megválasztania az útját. De egy lépést mindenkinek meg kell tennie, és ez a legnehezebb mind közül: az érzékenységet többé nem hibának, hanem ajándéknak kell tekintenünk.

1. fejezet

Stigma vagy szupererő?

„Ki nem állhatom a káoszt. Utálom a zajos környezetet. A művészet megríkat. Nem, nem vagyok őrült; a nagyon érzékeny emberek iskolapéldája vagyok.”

Anne Marie Crosthwaite

1903-at írtunk. Picasso a Moulin Rouge-ban táncolt, villanyfény égett az éjszakai klubokban, Európa nagyvárosaiban egy új korszak köszöntött be. Villamosok rohantak az ingázókkal a zsúfolt utcákon, a távírók messzi helyeket kötöttek össze, a hírek percek alatt jutottak el egyik kontinensről a másikra. A technológia az emberek otthonaiban is megjelent. Gramofonok szolgáltatták a zenét a partikon, s a muzsika a moziban töltött esték előjátéka lehetett – vagy elfedte az utcák feltörésének hangját, ahogy a modern csatornákat lefektették. Még vidéken is nagy volt a nyüzsgés, a gazdák a történelemben először gépeket kezdtek használni. Az élet változott, és a legtöbben úgy vélték: a haladás jó.

A németországi Drezda városa sem akart lemaradni. Vezetői fel akartak vágni az eredményeikkel, és le akarták utánozni más városok vívmányait. Szavazásokat tartottak, bizottságokat alakítottak, és egy egész városra kiterjedő expót hirdettek meg, nyilvános előadás-sorozattal. Az egyik előadó a korabeli szociológus, Georg Simmel volt. Bár napjainkban kevéssé ismert, Simmel a maga idejében nagy befolyással bírt. Az elsők között alkalmazott tudományos megközelítést az emberi interakciókra. Munkássága a modern élet minden területét felölelte: Vajon boldoggá tesz-e a pénz? Miért flörtölünk? Ha a városi tisztviselők azt remélték, hogy a fejlődést dicséri majd, nagyot tévedtek. Simmel a pódiumra lépett, de nem azért ment oda, hogy a modern élet dicsőségéről beszéljen. Azért volt ott, hogy megvitassa az emberi lélekre gyakorolt hatását.

Az innováció – állította – nem csupán hatékonyabbá tett minket, de egy olyan világot is teremtett, amely megterheli az emberi agyat. Az alig tud lépést tartani vele. Leírta a „külső és belső ingerek” megállás nélküli áramlását hangos, gyors, túlterhelt világunkban. Korát messze megelőzve úgy vélte, hogy az embereknek korlátozott mennyiségű „mentális energiájuk” van. Ma már tudjuk, hogy ez többé-kevésbé igaz, és hogy a rendkívül ingergazdag környezet sokkal többet fogyaszt az energiánkból. Pszichénk egyik része, vagyis az az oldal, amelyik a teljesítmény és a munka köré épül, talán lépést tud tartani vele – magyarázta –, de a spirituális és érzelmi részünk teljesen kimerül tőle. Simmel úgy vélte, az emberiség túl érzékeny az ilyen élethez.

Simmelt kifejezetten foglalkoztatta, hogy az emberek miképpen birkóznak meg ezzel az új helyzettel. Mivel képtelenek voltak értelmesen reagálni az összes új információra, a túlstimulált polgárok hajlamosak voltak a blaszfémiára, vagy egyszerűen szólva az apátiára. Megtanulták elfojtani az érzéseiket, és üzleti alapon kezelték egymást, kevésbé törődve a másikkal. Végül is muszáj volt így tenniük. Szörnyű híreket hallottak nap mint nap a világ minden tájáról, például a Mount Pelée kitöréséről, ami percek alatt 28 ezer ember halálát okozta, vagy az afrikai brit koncentrációs táborok borzalmairól.

Közben hajléktalanokba botlottak, és a villamoson szorosan összezsúfolódtak az idegenekkel. Hogyan tudtak volna empátiát érezni mindenki iránt, akivel csak találkoztak? Kénytelenek voltak bezárni a szívüket. A külvilág elnyelte a belső világukat, és felemésztette a kapcsolatteremtő képességüket.

Simmel arra figyelmeztetett, hogy ha ennyire túlterheljük magunkat, akkor a világ felmorzsol és elnyel minket. Ahogy az várható volt, a szavait kezdetben gúnyolódással fogadták. Később azonban az írása gyorsan elterjedt, mert azt öntötte szavakba, amit sokan titkon éreztek: a világ túl gyors, túl hangos, túl sok lett.

Ez több mint 120 évvel ezelőtt történt, amikor az élet nagy része még mindig a ló és a lovas kocsi sebességével zajlott. Az internet, az okostelefon és a közösségi média megjelenése előtt. Ma már az élet még mozgalmasabb, mivel sokáig dolgozunk, gondoskodunk a gyerekeinkről vagy az idősödő szüleinkről, alig kapunk segítséget, alig van időnk, és a baráti kapcsolatainkat sms-ekbe préseljük, két feladat között. Nem csoda, hogy stresszesek, kiégettek vagyunk, és szorongunk. Maga a világ is objektíven jobban felpörget, mint Simmel idejében. Egyes becslések szerint naponta több információnak vagyunk kitéve, mint amennyivel a reneszánsz korban egy ember egész életében találkozott: 2020-tól naponta 2 500 000 000 000 000 000 000 000 000 bájtnyi adatot termelünk. Tehát az emberiség történelmében keletkezett összes adat nagyjából 90 százaléka az elmúlt öt évben jött létre. Ezen adatok minden egyes darabkája elméletileg valakinek az agyát célozza.

Az „emberállatot” nem ilyen korlátlan bevitelre tervezték. Az agyunk érzékeny eszköz. Az ezt vizsgáló kutatók ma már egyetértenek abban, amire Simmel is figyelmeztetett: az agy nem képes korlátlanul mindent feldolgozni. Ha a határait feszegetjük, mindenki, függetlenül a személyiségétől vagy attól, hogy mennyire kemény, végül túlterhelődik. A reakciói lelassulnak, döntésképtelenné válik, ingerült lesz, vagy kimerült, és ha tovább feszítik, kiég. Ez a helyzet, hiszen intelligens és érzelmes faj vagyunk.

Mint egy túlterhelt motornak, az agyunknak is időre van szüksége, hogy lehűljön. Az ember, ahogy Simmel is rávilágított, érzékeny teremtmény.

Azt azonban Simmel még nem tudta, hogy nem mindenki egyformán érzékeny. Az emberek egy csoportja fizikailag és érzelmileg is érzékenyebb, mint mások. Ezek az emberek – az érzékenyek – nagyon is megszenvedik a túlságosan is intenzív világot.

Az érzékenyek megbélyegzése

Ha ezt a könyvet olvasod, akkor is lehet, hogy nem szeretnéd, ha érzékenynek neveznének, pláne nem nagyon érzékenynek. Sok ember számára az érzékeny szitokszó. Úgy hangzik, mint egy gyenge pont, egy bűn beismerése, vagy ami még rosszabb: mint egy sértés. A köznapi szóhasználatban az érzékeny sok mindent jelenthet, és a legtöbbször szégyenérzetre épül:

• Amikor érzékenynek nevezünk valakit, valójában azt értjük alatta, hogy nem érti a viccet, könnyen megsértődik, túl sokat sír, túl könnyen megbántódik, nem tudja kezelni a visszajelzéseket és a kritikát.

• Amikor érzékenynek nevezzük magunkat, gyakran azt értjük alatta, hogy hajlamosak vagyunk túlreagálni a dolgokat.

• Az érzékenységet a lágysággal és a nőiességgel társítják. A férfiak általában még kevésbé akarják, hogy érzékenynek lássák őket.

• Az érzékenység olyan téma, amely valószínűleg sértő, bántó, dühítő, vagy zavarba hozza a hallgatóságot.

• Az érzékeny szó gyakran párosul fokozással: „Ne légy túl érzékeny.” „Miért vagy ennyire érzékeny?”.

E definíciók fényében érthető, miért nincs ínyedre, ha érzékenynek neveznek. Amikor ezt a könyvet írtuk, kíváncsi barátaink és családtagjaink megkérdezték, miről szól a könyvünk. „Nagyon érzékeny emberekről” – válaszoltuk. Voltak, akik izgatottan reagáltak, mert tudták, mit jelent ez a kifejezés. „Ez én vagyok! – mondták lelkesen. – Rólam írtatok.” De az esetek túlnyomó többségében az embereknek téves elképzelésük volt arról, hogy miről beszélünk, és az érzékenységgel kapcsolatos téves elképzeléseik világossá is váltak. Néhányan azt hitték, a könyvünk arról szól, hogy a társadalmunk túlságosan korrekt lett politikailag. Mások azt hitték, tanácsokat adunk azzal kapcsolatban, hogyan bántódhatnak meg ritkábban. (A nebáncsvirág szó többször is előkerült.)

Más alkalommal megkértük egy író barátunkat, hogy olvassa el a könyvünk egy korai vázlatát, és adjon róla visszajelzést. Olvasás közben ráébredt, hogy ő maga is érzékeny ember, és a férfi, akivel találkozgat, szintén megfelel a leírásnak. Őt ez a felfedezés mélyen megérintette. Mégis, amikor felvetette a témát a barátjának, az így védekezett: „Ha valaki érzékenynek nevezne, nagyon megsértődnék.”

Tehát az érzékenység mint az emberi személyiség egyik dimenziója igen rossz hírnévre tett szert. Tévesen a gyengeséggel társítják. Orvosolni való hibának tekintik. Csak írd be az érzékeny szót a Google-ba, és látni fogod, mire gondolunk. 2021 decemberétől a három leggyakoribb kapcsolódó keresés a következő volt: „gyanús”, „zavarba ejtő”, „alsóbbrendű”. Vagy írd be: „túl érzékeny vagyok”, és olyan cikkeket találsz, mint „Túl érzékeny vagyok. Hogyan lehetnék keményebb?”. Vagy: „Hogyan szabaduljak meg az érzékenységtől?”. Az érzékenységgel kapcsolatos tévhitek miatt még az érzékeny emberekben is van egyfajta szégyenérzet azzal kapcsolatban, hogy milyenek is valójában. Évek óta működtetünk egy online közösséget érzékeny emberek számára, a Sensitive Refuge-ot. Bár a közösségben a témával kapcsolatban egyre nagyobb a tudatosság, a kívülálló olvasók még mindig gyakran kérdezik tőlünk: „Hogyan szabadulhatnék meg az érzékenységemtől?”. A válasz természetesen nem az, hogy ne legyél többé érzékeny, hiszen a valóságban ezek a szégyenalapú meghatározások nem azt takarják, amit az érzékenység igazából jelent.

Mit jelent valójában érzékenynek lenni?

Az egész egy egyszerű megfigyeléssel kezdődött a csecsemőkkel kapcsolatban: egyeseket felzaklattak az új látványok és szagok, míg másokat nem. Az 1980-as években Jerome Kagan pszichológus és csapata a laboratóriumában mintegy ötszáz csecsemőn végzett teszteket. Micimackókat lóbáltak előttük, hígított alkoholba mártott vattapamacsot tartottak az orruk alá, és egy képernyőre egy arcot vetítettek, amely úgy tűnt, mintha beszélne, méghozzá hátborzongatóan műhangon. Néhány csecsemő alig reagált, ők nyugodtak maradtak a negyvenöt perces kísérlet alatt. Mások folyamatosan mozogtak, rúgkapáltak, rángatóztak, meggörbítették a hátukat, sőt sírtak is. Kagan ezeket a csecsemőket „magas reaktivitásúnak” nevezte, míg a többiek „alacsony reaktivitásúak” voltak, vagy valahol a két kategória között helyezkedtek el. Úgy tűnt, hogy a magas reaktivitású babák érzékenyebbek a környezetükre, és valószínűleg már a születésük óta rendelkeznek ezzel a tulajdonsággal. De azt nem tudták, hogy vajon ez megmarad-e bennük életük végéig.

Ma már tudjuk, hogy igen. Kagan és munkatársai sok csecsemőt felnőttkorukig nyomon követtek. Az egykor magas reaktivitású csecsemők a harmincas-negyvenes éveikre magas reaktivitású felnőttekké váltak. Még mindig mély reakciókat mutattak – bevallották, hogy idegesek a tömegben, túl sokat agyalnak dolgokon, és aggódnak a jövő miatt. Ugyanakkor keményen dolgoztak, és sok mindenben kitűntek. A többségük jó jegyeket szerzett az iskolában, sikeres volt a munkájában, ugyanolyan könnyen barátkozott, mint bárki más, sokan szinte szárnyaltak. És közülük rengetegen leírták, hogyan építették ki az önbizalmukat, és teremtettek nyugalmat az életükben, miközben megőrizték az érzékenységüket.

Míg Kagan ezt a tulajdonságot a félelemmel és az aggodalommal hozta összefüggésbe, és az amigdalához (az agy „félelemközpontjához”) kapcsolta, ma már tudjuk, hogy az érzékenység egy egészséges személyiségjegy. Kutatók tucatjai erősítették meg ezt a megállapítást – legfőképpen Elaine Aron, aki az érzékenységkutatás vitathatatlan szaktekintélye. (Valójában az a félelemérzet, amit Kagan a magas reaktivitású gyerekek némelyikénél megfigyelt, felnőttkorra nagyrészt megszűnt.) Manapság a Kagan által vizsgált tulajdonságot sokféle néven ismerik: hiperérzékenység (HSP), érzékszervi feldolgozási érzékenység, biológiai érzékenység a környezetre, differenciált érzékenység, vagy az „orchideák és pitypangok” hasonlatot is emlegetik, amelyben az érzékeny emberek az orchideák. A szakértők azonban egyetértenek abban, hogy a különböző kifejezések mind ugyanazt a tulajdonságot jelölik. A közelmúltban megindult a törekvés, hogy ezeket az elméleteket egyetlen gyűjtőfogalom alá vonják össze: környezeti érzékenység. Mi a kutatók példáját követjük, és a tulajdonságot környezeti érzékenységnek vagy röviden csak érzékenységnek nevezzük.

De akárhogy is hívjuk, az érzékenységet úgy határozzuk meg, mint azt a képességet, hogy érzékeljük, feldolgozzuk a környezetünket, és mélységében reagáljunk rá. Ez két szinten történik: egyrészt az érzékszervektől érkező információkat észleljük, másrészt alaposan elgondolkodunk ezekről az információkról, vagy kapcsolatot találunk közöttük és más emlékek, ismeretek és elképzelések között. Akik érzékenyek, mindkét dologban aktívabbak. Természetes módon több információt vesznek fel a környezetükből, mélyebben dolgozzák fel azokat, és végső soron jobban formálódnak általuk. Ennek a mély feldolgozásnak a nagy része tudattalanul történik, és sok érzékeny emberben nem is tudatosul, hogy ezt csinálja. Ez a folyamat mindenre vonatkozik, amit egy érzékeny ember befogad.

Mi azonban egy egyszerűbb meghatározást részesítünk előnyben: ha érzékeny vagy, minden erőteljesebben hat rád, de többre is mész vele.

Valójában az érzékeny szó helyett talán jobb lenne a válaszkész. Ha érzékeny ember vagy, a tested és az elméd intenzívebben reagál a körülötted lévő világra. Erősebben reagálsz a szívfájdalomra, a fájdalomra és a veszteségre, de a szépségre, az új ötletekre és az örömre is. Mélyre hatolsz ott, ahol mások csak a felszínt súrolják. Tovább gondolkodsz, amikor mások már feladják és továbblépnek.

Nem csupán a művészek és a zsenik kiváltsága

Az érzékenység tehát a normális élet része. Minden ember – és állat – valamilyen mértékben érzékeny a környezetére. Olykor mindannyian sírunk, megbántódunk, és úgy érezzük, hogy túlterhelnek a stresszes események. Vannak időszakok, amikor mélyen elgondolkodunk, rácsodálkozunk a szépségre, és elmélyedünk egy minket lenyűgöző témában. Egyesek azonban alapvetően érzékenyebbek a környezetükre és az élményeikre, mint mások. Ők a rendkívül érzékeny emberek.

Más tulajdonságokhoz hasonlóan az érzékenység is egy spektrumon értelmezendő, az alacsony érzékenységtől az átlagoson át a magas érzékenységig. Mindhárom kategóriát normális, egészséges tulajdonságnak tekintik. De az érzékeny emberek nincsenek kevesen: a legújabb kutatások szerint a nagyon érzékeny emberek a lakosság körülbelül 30 százalékát teszik ki. (További 30 százalék alacsony érzékenységű, míg a fennmaradó 40 százalék valahol a kettő között helyezkedik el.) Más szavakkal: az érzékenység nem valami ritka szerencse, amely csak a művészeknek és a zseniknek adatik meg. Körülbelül minden harmadik ember ilyen minden városban, munkahelyen és iskolában. Az érzékenység a férfiak és a nők között egyformán gyakori. Mondhatják a férfiaknak, hogy ne legyenek érzékenyek, de ez nem változtat a tényen, hogy mégis azok.

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

webaruhaz@edesviz.hu
00-36-30-781-5474
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖNYVESBOLT
1053 BUDAPEST • MÚZEUM KRT. 23.

konyvesbolt@edesviz.hu
00-36-30-919-5314

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG
ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK

A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ NAGYKERESKEDÉS
VISZONTELADÓINKNAK

nagyker@edesviz.hu
00-36-30-781-5474

ÉDESVÍZ + magazin
Cikkek az
EGÉSZSÉG • ÖNFEJLESZTÉS • EZOTÉRIA
témaköreiben

Érdekes információk szerzőkről és könyvekről

Keresd a www.edesvizkiado.hu címen