Két világ között

Lady Nairi

2022

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Borítókép: Liptai Kaludia rajza.

Copyright © Réthyné Homonnai Rita

Köszönöm

- Liptai Klaudiának a gyönyörű borítóképet. Fantasztikus vagy!

- Gyebrovszki Ilonának (Helenának) a lenyűgöző ajánlót. Szenzációs vagy!

- Zágonyi Mónikának a nagyszerű ajánlót. Csodálatos vagy!

Kedves Olvasó!

A kötet első két fejezetét még 2020. évben álmodtam meg az éjszaka folyamán. Akkor ennyiben maradt. Majd 2021. szeptember második felében újra jött a szikra, megelevenedett előttem az egész történet, melyet követően csak írtam és írtam, amikor az időm engedte, közben folyamatosan bővült kisebb jelenetekkel. Ilyenkor mindig képzeletben elmerültem a fantázia világában, messze a valóságtól. Egy új világot tárok most eléd, kedves Olvasó.

Katie, a törvényszéki patológusnő találkozik egy férfival, akiről kiderül, hogy nem is ember. Majd megtudja, hogy két világ létezik, és rá kell jönnie, hogy a sors nem is olyan kis dolgokat tartogat a számára. Nemsokára fény derül arra is, hogy neki is köze van a természetfeletti lények országának megmentéséhez, ami pusztul a lidércek által. Megismeri a misztikus lényeket… akiket eddig csak a képzeletében hitt, most a valóságban is ott állnak előtte.

A személynevek véletlenszerűen lettek kijelölve, egyik szereplő sem köthető létező személyhez, így itt igyekeztem gyakran előforduló neveket választani. Kivétel ez alól Katie, aki a lelkem egy picinyke darabkáját hordozza magában, illetőleg a Föld helyei is valósak. Amik általam kitalált nevek: Szikra, Torpedó, Titok bolt, Troar és a Tanácsvár. Amik még általam kreáltak, azok a vezetéknevek. Direkt választottam a Brilliancy (ragyogás, fényesség) és Semidarkness (félhomály) szavakat, amikkel jelezni kívántam, hogy ki melyik világból való. Továbbá ilyen a Sixdirectdale szó is, ami külön jelentéssel bír, mely olvasható a műben.

A dőlt betűs írások a könyvben szereplők gondolatait vetítik ki, továbbá álmokat mutatnak be, illetőleg levelek tartalma, versek és egyéb kis szövegrészek is megtalálhatóak szintén dőlt írással, a három csillag pedig időközt jelöl.

Kedves Olvasó! Ha szereted a mitológiát, a misztikumot, a fantázia világát, szívből ajánlom ezt a kötetemet. Kalandozz el a szerelemmel és harccal átszőtt, izgalmakkal teli történetben!

Kellemes olvasást kívánok!

A Szerző

„A képzeletből születtünk valósággá. Nem vagyunk mind olyanok, amilyennek elgondoltak minket az emberek, mert ami szájhagyomány útján terjed, az mindig módosul, eltér az eredetitől.”

Josh Semidarkness

Prológus

Körülötte minden kihalt és sivár,

Míg a szürkeségbe burkolózva kivár, Majd a Kapu előtte ragyogva kitárul,

S egy libbenéssel már odaát kirándul.

***

Napjainkban,

Szeptember 20. napja, éjszaka

Valahol az Atlanti-óceánról jövő segélykérés:

„Központ! Központ! Itt a Szikra. Valaki van a fedélzeten… ööö… inkább valami. Emberi, de mégsem. Nem tudom, csak hogy hullunk, mint a legyek. Már semmit sem értek. Nem bízom senkiben. Lassan én is feladom, megadom magam. Segítsetek!”

Azzal megszakadt a vonal. A sistergés egy idő után néma csöndbe torkollt.

1. fejezet A Szikrán

Szeptember 22. napja, délután 14 óra 26 perc, Atlanti-óceán – északi szélesség: titkosított, keleti hosszúság: titkosított A vízfelszínen a Szikra nevű tengeralattjáró kellemesen ringott, miközben hullámok nyaldosták az oldalát. Egy nagy kongást érzett, mikor hozzácsatlakozott a Torpedó nevű katonai óriás, a tartós víz alatti tevékenységre alkalmas hajó Travis parancsnokkal az élén. Ahogy elcsendesedett a nagy kékség, felnyitották a Szikra bejáratát, majd beléptek a hajótestbe, ahol síri csend fogadta az amerikai katonákat. Ahogy körbepillantottak, kihalt, szürkés világ fogadta őket. A levegőt elegendő

oxigén járta át, a mérések mindent rendben találtak. A legénység között tartózkodott a 31 éves Katie is, a kiváló törvényszéki patológusnő, aki vállig érő, egyenes, világosbarna hajával, ragyogó smaragdzöld szemeivel, 190 cm-es magasságával még így is kitűnt a férfisereg közül. Vastag hajzuhatagát leginkább összefogva hordta a munkájának köszönhetően. Nem hasonlított egy modell kinézetére, mégis a homokóra alkata és a lapos hasa elvarázsolta a férfiakat. Fekete szemüvege az ovális arcát titkárnős kinézetűvé tette, ami még jobban vonzotta a férfiszemeket. De ahogy tudta nélkül bűvölte a másik nemet, úgy is tartotta magát inkább távol tőlük, mivel még nem érezte, hogy itt lenne az ideje annak, hogy a sok munkája mellett bárkivel is kapcsolatot létesítsen.

Katie végigment néhány folyosón, nézelődött a kabinokban két katona kíséretében, akik cipelték a két nagy kézitáskában elférő utazós felszerelését. Eljutottak a kapitány szobájáig, ahová már a többi kereső tag is benézett. A nő azért benyitott ide is. Semmi figyelemfelkeltő dolgot nem vett észre, semmi szokatlant nem érzékelt. Kutakodott itt is, majd továbbindult. A kísérői azonban már nem tartottak vele.

Már egy órája bolyongott a hajótest szűk részei között számára érdekes nyomokat kutatva, csöveket kerülgetve és hajolgatva, így lassan ő is fel akarta adni. Időközben azt sem tudta, hogy hol járt már és hol nem. Az egyik kabinhoz érve furcsa érzés fogta el. Benyitott. Tengeri halakkal teli akváriumot és egy kis laborra emlékeztető sarkot fedezett fel benne. A középen elhelyezkedő

dolgozóasztalhoz lépett. Előtte egy magas támlájú forgószék pihent, amely ekkor hirtelen 180 fokos fordulatot tett. A nő nyomban megijedt. Katie előtt immár egy enyhén borostás arcú, vékony alkatú, a negyvenes évei elején járónak tűnő úriember ült a székben. Még így ültében is nagyon magasnak hatott. Sötétbarna haja és sötétbarna szemei még különlegesebbé tették ovális arcát. Azonban ami a legfontosabb volt a patológusnő szemében, hogy lélegzetelállítóan helyes volt.

– Helló! – szólt csábos mosollyal a székben ülő.

Mivel azonnal megállt az ütő a hölgyben, nem ocsúdott fel percek múlva sem, így a férfi folytatta:

– Örülök, hogy látom!

– Ön kicsoda? – nyögte ki végül.

– Josh Semidarkness a nevem, a hajó kutató-fejlesztő laboránsa vagyok. És önben kit tisztelhetek?

– Katie Brilliancy. De nem értem. Itt senki élőnek nem kellene lennie.

– Ez fájt, de amilyen gyönyörű maga, így el tudok tekinteni a sértő megjegyzésétől.

– Holttestek után jöttünk kutatni.

– Nem találnak – mondta nyugodt hangon az idegen.

– Hogyhogy?

– Nem itt vannak.

– Nem értem – bámult értetlenül a nő.

– Már mind máshol vannak, egy másik világban.

– Maga csak viccel! – nevetett kínosan Katie.

– Gondolja? – nézett rá komoly arckifejezéssel, szemrebbenés nélkül a férfi.

– Ezt nem veszem be! Hol a legénység?

– Már mondtam. Jöjjön, körbevezetem!

– Már szinte mindenhol jártam.

– De egy helyen biztosan nem.

– Mégpedig? – pillantott rá kíváncsian a patológusnő.

Az úr felállt, termetével felülkerekedett Katie magasságán, majd elindult az ajtó felé.

– Várjon! – szólt utána amaz, majd az idegenhez érve megfogta a karját.

Ahogy tapogatta végig az úriembert, érezte a laza vékony pulóveren át a kidolgozott izmot, a kézfejen a meleg testet, majd megszólalt:

– Maga valódi.

– Na, ne mondja! Inkább kövessen! – biccentett oda a hölgynek.

A folyosó végén egy elválasztó ajtót kinyitva egy kisebb kabin rejtőzött, amely tárva-nyitva állt.

– Hm, ez eddig nem volt itt – mondta meglepődött arcot vágva a patológusnő.

– De, csak nem figyelték meg alaposabban. Van, ami ott van az orrunk előtt, mégsem látjuk.

Katie benézett. Mintha egy színház díszlettermét pillantotta volna meg benne. A szobából azonban furcsa halálszag terjengett ki a folyosóra. Megijedt. Ismerte ezt a bűzt a munkájából kifolyólag, de most nemcsak elmúlást érzett benne, hanem izgatottságot és reményt is. Maga sem tudta megmondani, hogy tud így különbséget tenni a levegő rezgései között, de mindig is különcnek számított a hóbortjai, fura szokásai és különleges képességei miatt. Kiskorában volt egy Michael nevű szelleme, akivel mindent meg tudott beszélni. Előfordult, hogy álmában is társalogtak, a

láthatatlan barát mindenben támogatta, tanácsokkal látta el, amik segítettek is neki átküzdeni az élet göröngyös útjait, ösvényeit.

– Lépjen be nyugodtan! – szólt kedves hangon Josh, ezzel kibillentve bámészkodásából a másikat.

– Nem merek.

– Miért nem mer?

– Nem érzem biztonságosnak.

– Mitől fél?

– Semmitől. Csak olyan kísérteties.

Ahogy nézett befele, suttogó női és férfihangokat hallott. Nem értette, hogy mit mondanak, mintha idegen nyelven beszéltek volna.

– Mi ez a hely? – érdeklődött az úriember szemeibe nézve.

– Egy átjáró.

– Hová?

– Tudja azt maga jól!

– A Másvilágra. Mit akarsz tőlem? – kérdezte a patológusnő most már ingerülten, hangját felemelve és tegeződésre váltva át.

– Te nem félsz semmitől – tért át a férfi is a magázódásból.

– Miből gondolod?

– Tudom.

– Akkor honnan tudod? – kíváncsiskodott tovább.

– Látom az egész lényedből kisugárzó erőt.

– Erőt? Bár, ha belegondolok, fogalmam sincs, hogy mi vagy.

– Miért, mi lennék?

– Miért, mi vagy? – nézett Katie ismét az úriember szemeibe.

– Bármi és akármi – jött a semmitmondó válasz.

– Ezzel kisegítettél! – sértődött meg a nő. – Viszont akkor sem lépek be oda! – jelentette ki határozottan.

– Semmi baj. Gyere velem! – azzal megfogta a nő kezét, húzta is magával a folyosó másik végébe.

– Hová viszel?

– Mutatok valamit.

Katie tekintett jobbra is, balra is, előre és hátra, de sehol nem látott egy katonát sem, hogy segítséget tudjon hívni, így inkább beadta a derekát, hagyta magát vezetni az idegen által. Az oldalán lévő adóvevő készüléket nem merte elővenni.

Az utolsó kabin – ami a legénység pihenőhelyéül szolgáló szobaként működött – is nyitva hívogatta a folyosóról érkezőket. Rengeteg táska, bőrönd feküdt a földön.

– A legénységé? – csak ennyit tudott kérdezni az idegentől.

– Igen.

Katie belépett a kabinba, elkezdett kutakodni, figyelmen kívül hagyva a férfi járkálását.

– Itt semmi lényeges holmi nincs.

– Mit keresel?

– Ami beazonosítja az eltűnteket. Személyes iratokat, bármit.

– Olyan nem lesz. Keress tovább!

– Mit?

– Amint megtalálod, megtudod.

– Nagyon vicces! – szólt gúnyosan Katie.

Már másfél órája kutakodott, de semmi érdemlegeset nem talált a ruhák, cipők, utazós készletek, piperecuccok és egyéb holmik között.

– Szóval, hová tűntek?

– Mondtam már.

– A túlvilágra nem léphettek – jelentette ki magabiztosan a nő.

– De bizony! Vagyis úgy, hogy egy másik létező helyre távoztak.

– Erről a tengeralattjáróról?

– Abból a szobából.

Tényleg! A szoba. Az a bűzös hely. De kizárt! – futott át az idő tört része alatt Katie agyának zugaiban a gondolat.

– Lehet, hogy halálszag terjeng ott, de nem hiszem, hogy ott mentek át.

– Van ott egy átjáró, egy láthatatlan alagút, azon át távoztak, miután a lelkük különvált a testüktől. Nyitottam egy úgymond „hidat”, ami elvitte őket a Kapuhoz, ami egy másik világ ajtaja.

– Akkor itt heverne egy csomó tetem, tudnék is dolgozni.

– Nem vagy semmi! – nevette el magát Josh.

– Hol vannak a holttestek? – mordult fel, miközben emelte fel hangját a nő.

– Átkerültek a testek is. Ott ismét egyesül a lélek és a test, vannak ott segítők, akik elintézik, hogy megváltoztatják a földi testet, átalakítják, de a régi arc ugyanaz marad, meg úgy ahogy az egész kinézet. Összegyúrják újra a lelket és a testet. Tehát úgymond élőholtként tér át az ember, ott kap kicsit új alakot. Felruháztak engem azzal a képességgel, hogy rést üssek és ugorjak két hely között, azaz teleportáljam magam, illetve élőholttá tegyem az embereket, de ne távozzon el a lelkük, megmaradjon a testük is, így nekik megnyílik egy alagút általam, amin át tudnak távozni arra a bizonyos helyre. A feladatom az, hogy az embereket a másik világba juttassam, ha már nem akarnak ebben a létben tovább élni. Ez egy olyan hely, amelyik párhuzamosan létezik a te világoddal.

Katie lehajtotta a fejét. Nem tartotta valósnak ezt az egészet.

Tisztára meg van buggyanva ez az alak. Kicsoda valójában? Milyen mesét hadovál itt nekem? …

De közben nem is félek tőle. Hm… érdekes. Valami vonz hozzá, de nem tudom, hogy micsoda. Totál jóképű, de akkor is csak egy idegen.

– A tőled lévő harmadik zsákban találsz valami érdekeset.

A patológusnő hirtelen feleszmélt a tanakodásából, odébb mászott a padlózaton, azonnal a zsákhoz nyúlt. Térdeire helyezkedett, majd kutakodni kezdett a nagyméretű táskában. Hamarosan meg is találta azt, amire az úr utalt. Egy levelet rejtett a ruhákkal teli tatyó, ami felett az előbb elsiklott. Kinyitotta, elkezdte magában olvasni: Kedves James!

Már semmi nem olyan, mint régen. Börtönbe zárt rabok vagyunk, haldokolunk. Te sem vagy itt, hogy megöleljelek, hozzád bújjak. Ez így nem jó. Fogalmam sincs, hogy mikor ér véget ez az expedíció, amiről nem szabad beszélnünk, nagyon megvisel minket. Jó lenne szabadnak lenni.

Hiányzol!

Szívből üdvözöl:

Lisa

Visszatette a papírt oda, ahonnan elővette. Fel sem tekintve kérdezte:

– Ez micsoda?

– A segélykérés.

– Milyen segélykérés?

– Ami miatt itt vagyok. Szabadságra vágyott, eljöttem hát.

– De csak ő kérte – szólalt meg kis tétovázás után Katie.

– Az egész legénységre értette.

– Miben haldokoltak?

– A bánatban.

– De most komolyan! – nézett rá haragos tekintettel a nő.

– Jobb életet akartak. Most megkapták.

– Hullaként? – nézett nagyot a patológusnő.

– Mondtam már, hogy odaát újjászületnek a régi testük felhasználásával, de a lélek az, ami örök.

Katie csendben gubbasztott a zsák mellett. Térdeiről már ráült a hátsójára, próbálta csipkedni magát, de rájött, hogy tényleg nem álmodik. Josh ez idő alatt kuncogott nekidőlve egy asztalnál, azonban próbálta leplezni.

– És ez a levél hogyan idézett meg téged? – kérdezte a hölgy, immár abbahagyva a karja birizgálását.

– Jól tetted fel a kérdést. Megidézett.

– Mi vagy?

– Egy démon.

DÉMON? Démon. Az egy mitikus lény. A valóságban nem is léteznek démonok. Látom az auráját, de ilyen színt még egyetlenegy embernél sem láttam. És érzem, hogy más, itt sem kellene lennie ennek a fazonnak.

A patológusnő ismét magában gondolkodott. Nézett maga elé, majd percek múlva megszólalt:

– Életeket veszel el. Miért?

– Ők keresnek meg, hogy már nem akarnak itt lenni.

– A másik oldalon mi vár rájuk?

– Már mondtam. A testük átformálódik, a lelkük úgymond „egy új ruhát kap”, tehát új faj lesz belőlük.

– De nem úgy értem. Mik lesznek? – faggatózott tovább a nő.

– Például vámpírok, vérfarkasok...

– Vagy démonok – fejezte be a mondatot maga elé mondva Katie, és most tudatosult benne, hogy tényleg mi is a helyzet.

– Igen.

– De hogyan idézett meg? Erre nem válaszoltál.

– A levél útján. Ha úgy kér az ember, jövök.

– De ez mind csak mese.

A férfi ezt meg sem hallva folytatta:

– Aki akar, visszatérhet új személyazonossággal ebbe a világba, de sokan már a másik oldalon maradnak. Ott egy csodás világ vár rájuk, szabadon, boldogan, sokkal több lehetőséggel, mint nálatok. Betegség sem gyötör minket, erősek vagyunk, szabadon tehetünk bármit, az élvezetekben is dőzsölhetünk. Olyan az egész hely, mint egy elvarázsolt birodalom.

Ezen egy ideig elgondolkodott a nő.

Boldog élet? Nekem majdnem mindenem megvan. Minek akarna átmenni bárki is? Miért lenne olyan rossz az élet? Kinek mi jutott, de én akkor sem tudnám itt hagyni az emberi létet. És átalakult testet kapnak? Egy lény lesz belőlük? Á! Nem tudnám elképzelni, hogy ez velem is megtörténhet.

Nemsokára, mikor látta, hogy az úriember nem folytatja, ő törte meg a csendet:

– Értem. És így rabolgatsz lelkeket?

– Csak páran vagyunk megbízva a világban, hogy segítsünk – közölte most már nyersen, mivel nemrég még remélte, hogy a nő rákapott a kecsegtető szavaira.

– Hogy segítsetek! – emelte fel a hangját Katie, miközben grimaszolt az arcával.

– Hidd el, jól van ez így.

– Azt kétlem.

– Látom.

Az úr odament hozzá, leült melléje. Hatalmas alakja a magas nő mellett közvetlenül nem is tűnt olyan szembetűnőnek, de a férfi szavai miatt a közelsége most megrémítette.

– Na, most félek.

– Semmitől nem kell félned. Érted nem jöttem. Viszont örülök, hogy most megismerhetlek.

– Én is viszont? – kérdezte a férfire nézve.

– Szerintem te is.

– Mert még nem is ismerlek.

– Szeretnél megismerni?

– Nem hiszem. Elvileg te démon vagy.

– Az csak egy faj. Nem harapok.

– Ja, azt a vámpírok szoktak – mondta gúnyosan a patológusnő.

– Vicces vagy! – nevetett Josh.

– Tehát, mit szeretnél?

– Már mondtam. Megismerni.

– Minek?

– Tetszel, szimpatikus vagy – mosolygott a férfi.

– Na, most tényleg megijedtem. Még életemben nem kezdett ki velem egy démon se – kuncogott zavarában Katie.

– Látod! Nem is vagy feszült. Mondtam, hogy nem kell félned tőlem.

– De olyan vicces ez az egész. Egy démon ül mellettem, pedig nem is léteznek démonok.

– Ha itt ülök melletted, akkor létezem.

– Már kezdek összezavarodni, minden olyan hirtelen jött.

– De ha akarod, üldögélhetünk még itt egy darabig.

– Jó, rendben. Amúgy eléggé fura figura vagyok, nem csoda, hogy egy természetfeletti lénynek bejövök – kacagott saját magán Katie.

– Szeretem a különcöket.

– Azt nyomban gondoltam. De komolyan! Most mit eszel rajtam?

– Egyek rajtad?

– Ha-ha-ha! Nagyon vicces… Vagy nem? Most összezavartál. Mit akarsz enni rajtam? Vagy meg fogsz enni?

– Dehogy! – szakadt a nevetéstől Josh. – Értem én a poént, ne aggódj! Meg nem is eszem embert.

– Na, ennek örülök.

– Mesélj magadról! – kérte a démon.

– Nem tudok mit. Átlagos ember vagyok átlagos élettel.

– Van valami szomorúság, valami gond?

– Nem fogsz csőbe húzni, engem nem viszel át oda – jelentette ki határozottan a nő.

– Pedig szeretnélek. Jól ellennénk odaát – kacsingatott rá a férfi.

– Ja, persze! Biztos áhítoznak utánad a nők, nem kell adnod itt a szépet!

– Kár. Tényleg jól meglennénk együtt.

– Nem is ismersz.

– Azért mesélj magadról!

– Nincs kedvem. Nem randevún vagyok.

– Legyen randi?

– Nem, köszönöm. Ezt most kihagynám.

– Miért?

– Azért, mert egy démon vagy.

– Már megint ezzel jössz! Ez akadály?

– Tudod, nemigen szoktak mesebeli lények rohangálni az utcán.

– Gondolod?

– Miért, igen? – vágott komolyan meglepődött arcot a nő.

– Inkább nem mondok semmit – nézett el a hölgyről a démon, bámulva a talapzatot.

– Nagyszerű! Most megint össze vagyok zavarodva.

A nő oldalán lévő adóvevő készülék sistergése törte meg a beszélgetésüket, majd egy-két szófoszlány hallatszódott, ami hamar abbamaradt, nem lehetett jól hallani a parancsnok hangját.

– Mennem kell. Biztosan keresnek.

– Rendben.

Azzal ültek tovább a földön egymás mellett.

– Nem mész?

– De, mindjárt.

A nő rátekintett, majd erős késztetést érzett, hogy megérintse.

Azt a piszkosul jóképű mindenit! Csak úgy árad belőle valami, ami miatt alig tudok neki ellenállni.

Tutira bomlanak utána a nők… vagy mit tudom én milyen nőnemű lények. Meg szerintem emberek is, és majdnem szó szerint kell érteni, mármint ezek szerint... De ez a sármos arc, hozzám való magas alkat, ez mind elkápráztat. Ó, és azok a bicepszek! Még így is jól látni a felsőjén át. Húúú!

Menten elájulok… Vörösödöm. Nagyon is érzem. Csak észre ne vegye! Csak ne lássa! Jaj, Katie!

Takard el az arcod! Takarjad!

Gondolatai közepette a hajtincseit próbálta az arcába csavargatni a jobb mutatóujjával, hátha sikerül elrejtenie pirosodó orcáját, ami nem nagyon ment neki, tekintve, hogy lófarokba volt fogva a haja. Még mindig nem hitte, hogy valóság az, ami most történik vele. Érezni akarta megint a pasas bőrét, a melegséget, ami áradt belőle. Ahogy hozzáért, nyugodtság és béke áradt szét benne.

Nemcsak egy erős kar volt mellette, nemcsak egy férfi, hanem egy új világ lényét is látta maga előtt, és most már teljesen biztos volt abban, hogy valóban létezik az, amit eddig csak a mesében hitt.

Josh a sötétbarna szemeivel a nő ragyogó zöld szemeibe nézett, majd levette annak szemüvegét, hogy még jobban lássa azt a varázslatos szempárt. A vele szemben ülő engedett a másiknak, hogy azt tegye, amit akar. És ekkor a vágyak felfokozódtak. Erősen működött a kémia. A következő

pillanatban már olyan vad csókáradatba kezdtek, amelyet minden szerelmespár megirigyelt volna.

Az érzések elszabadultak, hevesen törtek a felszínre. Csak úgy éheztek a másik testére. Semmit nem rejtettek véka alá. Amilyen erősen magukhoz tudták húzni a másikat, úgy izzott és lüktetett a szív minden egyes ölelésnél… És megtörtént. A két fél egybefonódott… Teljesség született ebben a pillanatban.