Angela Marsons

GYEREKJÁTÉK

Angela Marsons

GYEREKJÁTÉK

A mű eredeti címe

Child’s Play

Copyright © Angela Marsons, 2019

First published in Great Britain in 2019 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Hungarian translation © Jánky Eszter

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

JÁNKY ESZTER

ISBN 978 963 452 969 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA
Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL
Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Ezt a könyvet Jez Edwardsnak ajánlom.

Egyszerűen: köszönöm.

Prológus
2010 tele

– Bökd ki, mit akarsz! – csattan fel, miközben a kezét dörzsöli, épp ahogy gyerekkoromban.

Csakhogy már nem vagyok gyerek. Felnőtt vagyok, és dühös. De erről nem kell tudnia. Most még.

– Egyáltalán mit keresünk itt? – kérdezi, és körbenéz az elhagyatott játszótéren. Január közepe van, a hőmérséklet egy fokkal jár fagyhatár felett húsz perccel napnyugta előtt.

Az ígéretem, miszerint van valamim a számára, idevonzotta, ahogy reméltem.

A kezemet a körhinta üléséhez érintem.

– Ülj ide mellém, hogy odaadhassam az ajándékod!

Bizonytalannak tűnik, de erőt vesz rajta a kíváncsiság.

– Na, mi ez az egész…?

– Emlékszel, amikor elhoztál ide játszani kis koromban? – kérdezem.

Hezitál.

– Ööö… hát…

– Emlékszel, hogy löktél engem a hintán, hogy libikókáztál velem, és hogy labdáztunk?

– Na jó, késő van. Haza akarok menni – mondja, én pedig érzem a félelmet a hangján.

Tudja, hogy valami nincs rendben.

Elhúzódik tőlem.

Megragadom a karját.

– Nem emlékszel? Biztos? Ja, ez azért lehet, mert soha nem csináltál ilyet, te rohadt ribanc! – mondom, és a karjánál fogva megfordítom.

– Mi a…?

Olyan sokszor elpróbáltam ezt képzeletben. Pontosan tudom, hogyan fog történni.

Felemelem a jobb karom, és halántékon ütöm, amitől elveszti az eszméletét.

Őszinte mosoly terül szét az arcomon. Majdnem olyan jó érzés, ahogy elképzeltem.

Gyorsan dolgozom, ahogy a nap kúszik lefelé, nem tudom biztosan, meddig marad eszméletlen.

Nyöszörögni kezd, miközben az utolsó csomót kötöm a bokájára.

– Hé, te mit…?

– Kényelmes? – kérdezem, és hátrébb lépek, hogy megcsodáljam a művemet.

A lába terpeszben, erősen a körhinta fémvázához kötözve. A törzse csípőből előrehajlik, és a feje hozzáér a betonhoz a körhinta talpánál. A kezét hátrakötöztem.

– Ide figyelj, hányni fogok…

– Ez a legkisebb problémád – válaszolom. Élvezem a félelmet a hangjában, ahogy mozogni próbál.

Feljajdul, ahogy a szögesdrót a csuklójába mar. Rémálom felhelyezni, de megéri a látványért, ahogy a kínlódása élénkvörös jelei megmutatkoznak.

– Csak egyszer kellett volna ide elhoznod – fröcsögöm, miközben elindítom a körhintát.

Ő sikít, ahogy a feje végigsúrolja a burkolatot.

Mosollyal az arcomon lököm tovább, a biztos tudattal, hogy senki sem fogja meghallani. A házakat, amelyeket a park köré építettek, bontásra ítélték, és évekkel ezelőtt kiürítették, miután két épület alatt beszakadt egy régi bányaárok.

Ma már csak olyan gyerekek használják a játszóteret, akik kilométerekkel messzebbről járnak ide, de nem a mostanihoz hasonló éjszakán.

– K… kérlek… ha…

– Csitt! Most én jövök – mondom, és erősebben lököm a körhinta vázát. Minden körrel újabb hajcsomókat hagy maga után. – Azt fogod kívánni, bár játszottál volna velem – folytatom, és gyorsítok a lökéseken.

Röviden, élesen kapkodja a levegőt a fájdalmas sikolyok között, ahogy a húsa súrlódik a betonon.

Aztán a sikolyok rövid jajongásokká alakulnak, és azt hiszem, már alig van tudatánál.

Megállítom a körhintát, és a másik irányba lököm tovább. A szögesdrót mélyebben belevág a húsába, ahogy a forgás új lendületet kap.

És végre játszunk. Olyan játékot, amit én választottam.

Kört formáló vérnyom jelenik meg a kavicsos burkolaton.

Még erősebben lököm, a körhinta teljes sebességgel száguld mellettem.

– Oda kellett volna figyelned rám – zokogom, és olyan erősen lököm, ahogy csak tudom.

A felőle érkező hangok már nem többek halk nyöszörgésnél.

A földön megnőnek a vértócsák, húsdarabok akadnak fent a betontalapzaton.

A sírás teljesen elmúlik, amikor meghallom a koponyája reccsenését.

Egy utolsót lökök a körhintán, és hátrébb lépek.

– Tényleg játszanod kellett volna velem – mondom neki újra, bár tudom, hogy most már nem hall.

Elsétálok, ahogy az összerogyott, élettelen test tovább kering.

1. fejezet
Napjainkban

Kim Stone 23:29-kor érkezett a kordonokhoz. A nap már majdnem három órával korábban lement, de a késő augusztusi meleg még ott lappangott a levegőben.

Korábban utasította a diszpécsert, hogy telefonáljanak a kollégájának, Bryant őrmesternek, de az őrmester Astra Estate-jét nem látta a helyszínen sorakozó rendőrautók, a mentő és a hullaszállító között. Az utóbbi két autóra nézett, egymás mellett parkoltak. Nyilván egyszerre csak az egyikre lehetett szükség.

Ahogy levette a sisakját, azon tűnődött, vajon miben zavarhatta meg társát a diszpécser hívása. Bryantet ismerve bizonyára épp elaludt volna a bűnügyi csatorna halk háttérzajára.

Ő Barney-t készült elvinni a késő esti sétára. Ott kellett hagynia a hátsó kertben tett gyors látogatás után, megígérve, hogy miután hazaér, futnak egyet a parkban. Akárhány óra is legyen. Szándékosan elhallgatta, hogy a Haden Hill Parkba kell jönnie, úgy érezte, Barney nem bocsátana meg neki olyan készségesen, ha tudná, hogy oda látogat, ahová közösen is gyakran járnak a kora reggeli sétákra.

A Haden Hill House egy viktoriánus rezidencia, amelyet 1878-ban George Alfred Haden Haden-Best építtetett a zöldterületre. Eredetileg lebontotta volna a hatalmas Haden Hall épületét, hogy kibővítse otthonát, de idősödő nagynénje, a földbirtokos özvegye az Old Hallban lakott, és mire 1903-ban elhunyt, a férfi elvesztette motivációját a ház kiterjesztéséhez, így a két épület megmaradt egymás mellett.

1921-es halála után a ház, az Old Hall, a kertek és az ötvenöt hektárnyi terület állami tulajdonba került, hogy parkként használhassák. Az ezt követő években az Old Hall és a ház épületét evakuált lakosok menedékeként és bombariadók idején óvóhelyként használták. Az Old Hall évekig állt romokban egy tűzesetet követően, mígnem a lottótámogatás segítségével újraépítették, és visszanyerte régi pompáját.

Kimet a Haden Park Road felőli bejárathoz vezényelték, amely a park északi részén, a felújított épületek közelében található játszótérre vezetett. Nagyjából egy tucat bámészkodó nyújtogatta már a nyakát a helyszínen, hátha megpillantanak valamit a rendőrtiszteken és az autókon túl, és egyre több ajtó nyílt ki, ahogy a helyi lakosok feladták a visszafogottság látszatát, kimerészkedve az emeleti és földszinti ablakok mögül.

Felmutatta az igazolványát, és átbújt a kordonszalag alatt, majd elindult a közvilágítás híján fényt adó zseblámpák fénysugarai és a fényvisszaverő dzsekik felé.

A rendőrtisztek utat engedtek neki a csoportosulás középpontja felé. Elhaladt néhány mentőorvos mellett, akik már nyilvánvalóan befejezték a szolgálatot aznapra, de tovább folytatták a beszélgetést a zsiráfmintás csúszda mellett.

– Jó estét, Keats! – mondta, amikor meglátta a kis termetű patológust, aki a mesehősös hintára helyezett táskájában kotorászott.

A férfi sajnálkozva rázta a fejét, és Kim arra gondolt, vajon milyen ügyhöz hívták ki pontosan. Aztán hirtelen világossá vált számára a halottkém elkeseredésének oka, amelynek semmi köze nem volt a tetthelyhez.

– Nemsokára itt lesz – mondta, tudomásul véve, hogy a férfi sokkal jobban kedveli nála a társát, és ezt egyáltalán nem próbálja titkolni. Kimet ez nem zavarta. A legtöbb ember ugyanígy érzett.

Keats mogorva szája lassan mosolyra húzódott.

Bryant nyilván megérkezett.

– Jó estét, Keats! – mondta a társa egy mosoly és egy kéznyújtás kíséretében.

Kim Bryantre pillantott, amiről a társa nem vett tudomást.

Keats elvigyorodott.

– Na így illik üdvözölni…

– Bocsánat, de nem arról volt szó, hogy van itt egy holttest valahol? – kérdezte Kim, és színpadiasan körbenézett.

– De így van, és szegény teremtéshez nem nyúlt senki, az életjelek vizsgálatát leszámítva.

– Oké, akkor, mutasd meg, merre…

– Srácok! – biccentett Keats egy csapat egyenruhás tiszt felé.

Hirtelen az összes zseblámpa fénye reflektorként irányult a Kimtől balra eső területre, mintha felkapcsolták volna egy sötét színpad világítását.

Beletelt néhány másodpercbe, amíg a szeme megszokta a fényt, eközben Bryant odasétált mellé.

A férfi éles lélegzetvétele a sajátját tükrözte.

– Mi a fészkes fene ez? – Bryant a felügyelő szájából vette ki a szót.

2. fejezet

Első pillantásra Kim egy korosodó nőt látott a jobb szélső hintán ülve. Kézitáskáját rendezetten a hinta fémváza mellé helyezték. Nem nyitották ki, nem esett le, valaki odatette, a vállpántját gondosan összetekerve a bal oldalon.

Kim másodszor részletesen szemügyre vette az elé táruló, furcsán hátborzongató látványt.

A nő haja sűrű volt, ősz, de jól fésült. Kim a zseblámpák fényénél is látta a szájfény csillanását a szép arcon, amelyen meglátszott az idő múlása, de még nem adta meg magát a mély ráncoknak.

Apró gyöngyök díszelegtek mindkét fülcimpán, ezekhez passzoló gyöngysor függött a nyakon, amely nem úszta meg az öregedés folyamatát olyan szépen, mint az arc.

A gyöngysor beleolvadt a fehér galléros blúzba, amit háromnegyedes ujjú nyári kardigán egészített ki.

Apró sárga virágminta díszítette a kék rakott szoknyát, amely épp térd alá ért, álló helyzetben bizonyára kicsivel lejjebb is. Lábszárán nejlonharisnya, lábán elegáns kék cipő volt, néhány centi magas sarokkal.

Vagyis egy átlagos középkorú hölgy volt, aki a parkban tett sétája közben megállt hintázni egy kicsit. Felelevenített egy gyerekkori emléket, vagy épp csak nem tudta megállni a hirtelen késztetést. Teljesen ártalmatlan.

Két dolgot leszámítva: a blúz elejét beszínező élénkvörös foltot és a csuklójára kötözött szögesdrótot.

A teste előrebicsaklott volna, de a hinta láncába fűzött kegyetlen drótok visszatartották. Lábát enyhén behajlította, a cipők orra súrolta a földet.

– Valamiféle félresikerült szexjáték?

– Még nem tudom – mondta Kim, aki alig bírta levenni a szemét a jelenségről.

Ha kivonjuk az egyenletből a szögesdrótot, és elképzeljük, ahogy ez a hölgy fényes nappal nevetve lendül előre-hátra a hintán egy örömében ujjongó unoka mellett, mosolyogni támad kedvünk. Késő éjjel azonban még a vér és a szövegdrót nélkül is meghökkentő és baljós látványt nyújtott a jelenet.

– Ki találta meg? – kérdezte Kim, de a kérdésének nem volt kimondott címzettje.

– Az a tag ott, a mászókánál, és jobb, ha kikerüli azt a foltot a kavicson. Azt is ő csinálta – válaszolta az egyik egyenruhás.

Bryant megfordult, és a szemtanú irányába intett a fejével.

– Akarod, hogy odamenjek és…?

– Nem – mondta Kim. – Nézz bele az áldozat táskájába! Keats veled kevésbé fog hisztériázni.

A halottkém nem értékelte, ha bármihez hozzányúltak, még mielőtt a helyszínelők befejezték a vizsgálatot, de a kettejük közötti barátság Bryantnek kicsit több mozgásteret adott. Ritkán volt jó vége annak, ha rögtön a nyomozás elején maga ellen fordította Keatset.

Tudta, hogy Keats társa iránti szeretete abból a mély együttérzésből fakadt, hogy szerencsétlennek mindennap Kimmel kellett együtt dolgoznia. Keats úgy vélte, szegény embernek akad elég baja. Kim arra gondolt, ezzel ő sem feltétlenül vitatkozna, és közben kikerülte a hányástócsát, hogy a földön ücsörgő, világos hajú férfihoz jusson.

Hátát a mászókának támasztva ült, alkarját a behajlított térdén pihentette, és annak döntötte a fejét, ahogy a földet bámulta.

Kim saccolása szerint a húszas évei közepén járt, sötét farmert és pulóvert viselt.

– Üdv! – szólította meg a felügyelő, és felmutatta az igazolványát.

A srác feltápászkodott.

– Nyugi, maradj csak a…

– Csak haza akarok menni, rendőrnő. Azt mondták, ha beszéltem egy nyomozóval, elmehetek.

– Oké, oké – felelte Kim, és a fiú mellett álló rendőrnőre nézett.

– Eric – mondta a nő. – Eric Hanson a…

– Köszönöm – szakította félbe Kim, feltételezve, hogy a fiú nem vesztette el a beszédképességét.

A fiú tekintete automatikusan a hintákra tévedt. A fejét ingatta.

Kim odalépett elé, hogy eltakarja a látványt, és a srác kezében tartott vizespalackra biccentett.

– Igyál egy kortyot, haver!

– Jól vagyok, köszönöm – rázta a fejét a fiú.

– Szóval, Eric, mi történt? – kérdezte a felügyelő.

– Ő csak ott… Odanéztem, és…

Mintha Kimen keresztülbámult volna, egyenesen a kép felé, amibe korábban belebotlott. Kimnek nem volt hasznára, ha újra és újra átéli a horrort. Neki tényekre volt szüksége.

– Oké, menjünk vissza egy kicsit, Eric! – mondta Kim, visszarángatva a fiút a valóságba. – Hánykor jöttél le a parkba?

– Fél tizenegy körül. – Eric a felügyelő arcára emelte a tekintetét. – Csak le akartam sétálni az utolsó korsó sört, amit lehúztam a klubban. Csak ki akartam nyújtóztatni a lábam egy kicsit.

– Tehát ebből az irányból érkeztél? – kérdezte Kim, a klubhoz vezető ösvény felé intve.

Habár az nem tartozott a parkhoz, volt egy útvonal, ami az Old Hill Krikettklubtól a bejárathoz vezetett, ahol Kim is parkolt.

– Aha, ittunk pár korsóval a haverokkal, és…

– És senki nem jött szembe, ahogy sétáltál?

Újból megrázta a fejét.

– Hallottál bármit, ahogy közeledtél?

– Semmit, síri csend volt…

A hangja elhalkult, ahogy a szó ismét felidézte elméjében a látottakat.

– Vagyis nem vettél észre semmit, nem hallottál semmit, és azonnal hívtad a rendőrséget?

Eric bólintott.

– Utána mit csináltál?

Bűntudat suhant át az arcán.

– Mire gondol?

– Hozzányúltál akárhogy is?

Habozott, mielőtt megrázta volna a fejét.

– Biztos vagy benne, Eric? – erőltette Kim. Tudniuk kellett.

– Sajnálom, nem néztem meg. Mármint egyszerűen nem ment…

Kim megértette a fiú bűntudatának és befordulásának okát. Rosszul érezte magát, amiért nem volt elég bátor, hogy odamenjen, és megnézze, életben van-e az áldozat.

– Semmi baj. Nem hiszem, hogy sokat tehettél volna érte.

Hálás mosolyt villantott a srácnak, miközben Bryant közeledett.

– Rendben van, Eric. Keresni fogunk, ha még szükségünk lenne valamire. Ha pedig valami eszedbe jutna, hívj minket!

A fiú bólintással jelezte, hogy megértette, Kim pedig a rendőrtisztre nézett, aki még mindig ott állt a srác mellett.

– Keressenek valakit, aki hazaviszi!

– Rendben, felügyelő.

– Van valami? – kérdezte Kim a társa felé fordulva.

– Megérkezett Mitch, Keatsszel azon dolgoznak, hogyan lehetne levenni a hintáról.

– Tudjuk a nevét?

– Belinda Evans, hatvanegy éves, Wombourne-ben él, BMW 5-öst vezet. Az autó kevesebb mint kétéves.

Kim felvonta a szemöldökét. Bryant elmúlt néhány perce jóval termékenyebben telt az övénél.

– Kocsikulcsok a kézitáskában, a pénztárca is érintetlen, jogosítvány, kis neszesszer, egy toll, szemüveg és egy csomag mentolos cukorka. Mobiltelefon nincs.

– És az autója…?

– Szabályosan parkol nagyjából ötven méterre a park bejáratától. Be van zárva, nincs nyoma külső behatolásnak.

– Szép munka, Bryant! – mondta Kim, és a park bejárata felé indult. – Az információ nagy része teljességgel használhatatlan, de legalább egy dolgot kiderítettél, ami elképesztően hasznos és releváns.

– Mit?

– Belinda Evans saját akaratából jött el a parkba.

3. fejezet

Kim belépett a csapatszobába, és rögtön észlelte, hogy valami nincs rendben. Nem azért, mert az üres helyiség, ahonnan hét óra harminc perckor kilépett, hogy tájékoztassa Woodyt az előző este történéseiről, most tele volt emberekkel. Ehhez semmi köze nem volt. Számított rá, hogy így lesz. A változás ennél apróbb volt.

Á, rá is jött, mi az!

– Bryant, mit keres Betty az asztalodon?

A szobanövény, amelyet a kemény munkáért járó díjként tartottak számon, még egyszer sem landolt Bryant nyomozónál.

Stacey kuncogott.

– Megmondtam.

– Csak gondozom, főnök, ha már Penn majdnem mindennap távol van. – Szünetet tartott. – És egy kicsit meg is akartam nézni, hogy mutat.

– Akkor érdemeld ki! – mondta Kim, és visszatette a növényt az ablakpárkányra.

Visszafordult a szoba felé.

– És mi a fene van a lábadon, Penn?

– Sportcipő, főnök.

Penn az elődjével ellentétben nem könnyen adta meg magát az eleganciának. Általános megjelenése, amely egyszerű fekete farmernadrágból és fehér ingből állt, szalonképes volt, és megfelelt Kim elvárásainak… már amennyire. De amint öltönyt öltött, valahogy hirtelen az is éppolyan mogorvának tűnt rajta, mint amilyen ő maga.

Nem mintha Kim sokat tudott volna az aktuális divatról a férfiöltönyök terén, de Penn bírósági öltözéke a vastag szürke csíkjaival úgy festett, mint ami a kilencvenes évekből mászott elő. A rendetlen szőke haja sem sokat segített, de Kim örült, hogy legalább a fejkendő eltűnt, és a göndör tincseket valamiféle férfihajra való készítmény zabolázta meg.

Na de a sportcipők…

– Nézd, Penn, nem tudom, Travis mi felett hunyt szemet, de amikor megjelensz a bíróságon, még ha valamelyik régi ügy kapcsán is, most már ennek a csapatnak a tagja vagy, így képviselned kell mindkét…

– Az asztal alatt van, főnök – mondta Bryant a háta mögül.

– Hogy?

– A cipő… az asztala alatt van. Nem hagyhattam, hogy folytasd! Túl könnyen bedőltél neki.

Penn vigyorogva hajolt le, hogy kikösse a cipőjét.

– Jesszus, borzasztóan vicces a csapat! – csóválta a fejét Kim.

– Utána ide jöjjek vissza, ugye, főnök? – kérdezte Penn reménykedve. – A bíróság négy körül végez.

Bryant és Stacey is várakozva figyelte, mit válaszol.

Iszonyatosan szeretett volna igent mondani.

– Nem, Penn. Menj egyenesen haza! Woody hajthatatlan.

A szoba egyként sóhajtott fel körülötte.

– Nem én hozom a szabályokat, srácok – mondta, és védekezően feltartotta a kezét.

Látta a körlevelet, amit egy hónappal azelőtt minden felügyelőtisztnek elküldtek a West Midlands-i rendőrségen. És eleinte örömmel figyelmen kívül hagyta. Amíg be nem hívták Woody irodájába, ahol személyesen a főnöke nyújtotta át neki a nyomtatott példányt.

A kapitányság krízishelyzetben volt. A toborzási mutatók alacsonyak voltak, az erőszakos bűncselekmények száma nőtt, és a rendőrtisztek kiégési aránya magasabbra hágott, mint valaha.

– Túl keményen dolgoztatja őket – mondta akkor Woody, Kim arca előtt lebegtetve a papírt.

– Ez mind az én hibám? – kérdezte a felügyelő. Mindössze egy háromfős csapatot irányított, és ha mindhárman ki is égtek volna a keze alatt, az sem látszódott volna meg a mutatókon.

– Tudja, miről beszélek – morogta a férfi.

– Rajtuk tartom a szemem – védekezett Kim.

– Olyanok, mint a kutyák, Stone.

– Tessék, uram?

– Eltitkolják a betegségeiket – magyarázta Woody. – A rendőrtisztek gyűlölik bevallani, ha valami nincs rendben. Tovább küzdenek, katonásan átvészelik a nehézségeket. Nem vesszük észre, csak amikor már túl késő.

– Szóval, mit kéne tennem?

– Pihentesse őket, Stone! Irányítania kell őket, és gondoskodnia róla, hogy elég szabadidőt kapjanak. Próbálja tartani magát a műszakokhoz, és figyelje az olyan árulkodó jeleket, mint a hangulatingadozás!

Kim felvonta a szemöldökét.

– Oké, talán a maga esetében inkább olyan viselkedésbeli változásokat kell figyelni, mint visszahúzódás, ingerlékenység, agresszivitás. Mind felfedezhetőek – mondta a férfi, és ismét meglengette a feljegyzést Kim előtt.

– Értettem, uram, és csak egyetlen kérdésem maradt – kezdte a felügyelő a papírt szemlélve. – A bűnözőknek is kiküldték a feljegyzést?

Ha jól emlékszik, ezen a ponton vágta hozzá Woody a lapot, és küldte el.

Penn bírósági ügye nem is jöhetett volna rosszabbkor. Az elmúlt hetekben bármikor megfelelt volna Kimnek, amíg rutinügyeken dolgoztak a legutóbbi nagyobb nyomozást követően az elmezavaros nő után, aki életének traumatikus eseményeit reprodukálta.

Sajnos az ügyészség nem vette figyelembe Kim naptárát a gyilkossági ügyek tárgyalásainak ütemezésénél, és mivel ez volt Penn utolsó nagy nyomozása a West Mercia-i kapitányságnál, nem volt más választása, mint elengedni a tárgyalásra. Főleg mivel ő volt a letartóztató tiszt.

– Jól van, munkára fel! – mondta egy asztal szélének támaszkodva, és a tábla felé fordult. – Belinda Evans, hatvanegy éves nő, egy hintához kötözve találtuk meg késő éjjel a Haden Hill Parkban. Elegáns, szalonképes öltözékben, saját erejéből érkezett a helyszínre, de mobiltelefon nem volt nála. Jó környéken lakik Wombourne-ben, és korábban nem volt rendőrségi ügye. Stace, deríts ki mindent az áldozatról, amit lehet! Bryant és én elmegyünk a házába, azután találkozunk Keatsszel a tízórai boncoláson.

– Értettem, főnök – válaszolta Stacey a számítógépe felé fordulva.

– Woody átadta a kihallgatást Plant felügyelő csapatának, mivel Penn ezen a héten szabadságon lesz.

Az utólagos kihallgatásokat általában Penn intézte, aki csóválta a fejét.

– Ki a fene akarna bántani egy kedves öreg…?

– Hé, hatvanegy évesen nem öreg valaki, haver! – mondta Bryant, aki korban legközelebb állt ehhez a számhoz. – És én Eleanorra szavazok.

– Milyen Eleanorra? – kérdezte Kim a homlokát ráncolva.

– Nem tudom a vezetéknevét, de azt mondják, az elveszett szerelmét keresve járja a parkot, egy szerzetest keres, akit élve befalaztak, és…

– Vagy lehetett Annie Eliza – szólt közbe Stacey tágra nyílt szemmel. – Teljesen egyedül élt arrafelé, sose volt férje vagy gyereke, és…

– Vagy esetleg Yvette? – kérdezte Bryant.

– Még egy rohadt szellem? – kérdezte Kim, és az ajtó felé indult.

– Nem, ő él. A Most Haunted című realityműsort vezeti, és ők nyomoztak a…

– Elég volt, srácok! – Kim a dzsekijéért nyúlt.

Visszapillantott az épp csak információmorzsákat mutató fehér táblára. Jelenleg Belinda Evans egy vázlatos lista volt csupán, kizárólag a tetthelyen kiderült tények halmaza, és Kimnek máris olyan érzése támadt, hogy a nő sokkal több lesz ennél.

4. fejezet

Wombourne egy angolszász gyökerekkel rendelkező falu volt Staffordshire déli részén. A településnek sikerült megőriznie közösségi szellemét a számos ingatlanberuházás ellenére is, amely a közeli Wolverhampton város lakhatási problémáit volt hivatott megoldani.

Bryant lehúzódott egy rendőrautó mögé a Trident Roadon, néhány utcányira a falu közepén található füves tértől.

Ahogy kiszállt a kocsiból, Kim megállapította, hogy a hagyományos kialakítású kis kertes házat nemrég festették újra. A derékig érő léces kerítés körbezárta az előkertet, majd eltűnt a ház mögött. A bejárati ajtó mindkét oldalán felfüggesztett virágládákban egyforma, fehér és rózsaszín virágok díszelegtek. A telek rendezett és kellemes volt, kialakítása láthatóan a könnyű karbantartást szolgálta.

– Jó lenne, ha az asszony is valami ilyesmit akarna otthonra – sóhajtott Bryant, miközben felmutatta az igazolványát a kapunál álló rendőrtisztnek. – Az átkozott virágoktól egyfolytában tüsszögnöm…

– Várjunk! – mondta Kim, és visszalépett az őrt álló tiszthez. – Bámészkodók?

– Bőven, asszonyom – válaszolt a férfi. – A hölgy a tizenhetesben több mint egy órán át figyelt a hálószobaablakból, amíg nagyjából húsz perccel ezelőtt eltűnt. Az illető a huszonegyesben nem jött rá, hogy tudjuk, ott áll negyvenöt perce a csipkefüggöny mögött, és Mr. Blenkinsop a tizennégyesből az út végén remek teát készít.

Kim mosolygott. Tapasztalatai szerint a szomszédok négy típusba sorolhatók. Az első és Kim személyes kedvence az volt, akit teljesen hidegen hagyott, mi történik a saját házán kívül. A második, aki tudni akarta, mi történik, de nem mutatta. A harmadik típus a leplezetlenül kíváncsi, de hamar érdeklődését vesztő, és végül Kim szakmai kedvence: a Blenkinsop-félék, akik nyíltan kíváncsiskodnak, és hajlandóak kapcsolatba lépni a rendőrökkel is, hogy kiderítsék, mi történt.

– Kiváló – mondta, és követte Bryantet az előtérbe. – Jó megfigyelő – jegyezte meg a rendőrtisztre pillantva.

– Adj neki egy növényt! – válaszolta Bryant, és befordult balra.

Az, hogy ő maga egyszer sem érdemelte ki a jutalomnövényt, már-már örök viccnek számított az egységüknél. Bryant ugyanis állandóan ellőtte.

– Egyszerű elrendezés, ahogy látom – jegyezte meg. – Közös terek balra és hálók jobbra. Elfogadható méret.

Az előteret dombornyomásos tapéta díszítette, amelyet halvány magnóliaszínre festettek. A szobák hasonló színpalettával rendelkeztek, ettől a ház friss, tiszta, ám hűvösen távolságtartó hangulatot árasztott.

– Mennyi? – kérdezte Kim, miközben körülnézett a társalgóban. Az efféle kertes házak meglehetősen drágák voltak a környéken.

– Azt mondanám, háromszázezer körül lehet – ráncolta a homlokát Bryant.

– Nagyobb házra számítottam – jelentette ki Kim őszintén, pusztán az autó típusa és bejegyzési dátuma alapján.

– Épp erre gondoltam – válaszolta a társa, miközben megérintette egy komód tetejét. – Szép hely, de… – A mondat félbeszakadt, ahogy kihúzott egy fiókot.

– Üres – mondta, és Kimre nézett.

Kim vállat vont, és továbbsétált a szobában. A televízió lapos képernyős volt, de nem nagyobb egy számítógép monitorjánál. Régimódi hifitorony állt egy dupla fiókos szekrényen az ellenkező sarokban. Hangszóró nem volt csatlakoztatva hozzá, amitől úgy tűnt, csak a látszat kedvéért áll ott.

Kihúzta a fiókokat.

– Ezek is üresek.

Továbbmentek a konyhába, az otthon szívébe. Ez a ház azonban láthatóan szívbénulást szenvedett el. A helyiség dobozok, kiszögellések és éles sarkok funkcionális egyvelege volt. Nem akadt semmi, ami a teret puhította vagy életre keltette volna. Hiányzott a vágódeszka, a tányéralátétek, a teatartók, a kenyértartó, a teáskanna. Az összes olyan tárgy, ami mindenkinél megtalálható, mégsem használja senki igazán.

Ahogy az előző szobában, Bryant ismét kinyitogatta az ajtókat és kihúzta a fiókokat.

– Néhány apróság, nem sokkal több, mint amit a társalgóban találtunk. Nem biztos, hogy bármiféle bizonyítékra bukkanunk a halálával kapcsolatban, ha az életét sem bizonyítja itt semmi.

– Az ördögbe, Bryant, megint könyveket olvasol?

– Voltaképpen, Carl Jung szerint…

Bryant szavait egy hátuk mögül érkező köhintés szakította félbe.

Kim megfordult, és a lélegzete elakadt az összeszorult mellkasában.

– Uramisten! – suttogta Bryant, ahogy mindketten az előttük álló személyre meredtek.

Kimnek az volt az érzése, hogy szellemet látnak.

5. fejezet

– Sajnálom, detektív… A hölgy csak úgy…

Kim leintette a rendőrtiszt bocsánatkérését. A nő arckifejezéséből ítélve egy teljes rohamosztag sem tudta volna egykönnyen feltartóztatni.

Adott magának néhány másodpercet, hogy feldolgozza a látványt a virágos szoknyától az egyszerű blúzon át a gyöngy fülbevalókig és a hozzájuk passzoló nyakláncig. Az arc valamivel megviseltebbnek tűnt, de a hasonlóság közte és Belinda Evans között páratlan volt.

– Megkérdezhetem, mit keresnek a húgom házában? – kérdezte merev, szigorú hangon, amelyből hiányzott a vidéki csengés.

Kim előrelépett.

– Mrs…?

– Miss Evans, ahogy a testvérem is. A nevem pedig Veronica – jelentette ki. Eközben Kim telefonja csörögni kezdett. – Jobb, ha ezt most nem veszi fel, hanem szépen elmagyarázza, mit csinálnak a testvérem otthonában – utasította a nő, a hangjához hasonlóan kemény arckifejezéssel.

– Hm, ezt most inkább nem… – mondta Kim, ahogy elfordult tőle. Még Woody sem beszélt vele így, de most emlékeztetnie kellett magát, hogy ez a nő hamarosan arról értesül: elvesztett egy családtagot. – Stace! – szólt a telefonba.

– Főnök, a legközelebbi hozzátartozó Veronica Evans, hatvanöt éves, lakcíme…

– Kösz, Stace, majd visszahívlak – válaszolta, és kinyomta a hívást, ami bárcsak két perccel hamarabb érkezett volna. – Miss Evans, azt hiszem, jobb lesz, ha leül – mondta Kim, és a társalgó felé mutatott.

A nő figyelmen kívül hagyta a tanácsát.

– Meghalt?

– Miss Evans – lépett közbe Bryant, hogy átvegye a munka empátiát igénylő részét. – Ha egy pillanatra velem jönne…

– Akkor ezt igennek vehetem? – nézett a nő Kimről a társára.

Nos, úgy tűnt, Bryant egyelőre leveheti a kesztyűket.

– Igen, Miss Evans, attól tartok…

– Veronica, ha kérhetem, különben mind összezavarodunk. Hogyan történt? Abban a gyors kocsijában ült, lefogadom. Nevetségesen vezette. Hónapok óta mondom neki, hogy a korához méltóan viselkedjen, de…

Bryant tett egy lépést felé.

– Miss… Veronica, talán tényleg jobb lenne, ha befáradna velünk a társalgóba, és…

A nő szúrós tekintettel meredt rá.

– Biztos úr, ön szerint, ha leülök, attól kevésbé lesz halott a húgom?

– Egyértelműen nem – válaszolt Kim a társa helyett, akit letaglózott az idős nő magatartása.

Kim látott már ilyet. Olykor a rokonok napokig, hetekig vagy akár hónapokig is érzéketlenek, aztán valami semmiség vagy egy bizonyos emlék hatására kiborulnak. Akármi is az oka ennek, Kim ki akarta használni a lehetőséget.

– Nem, Veronica, a húga nem lesz kevésbé halott, de a helyzet bonyolultabb, mint ahogy elképzeli, és emiatt jobb lenne, ha ülve vitatnánk meg.

– Hogyhogy bonyolultabb?

Kim kezébe vette az irányítást, és elsétált a nő mellett a társalgó felé. Megállt a kanapé előtt, ezzel arra késztetve őt, hogy a fotelban foglaljon helyet.

A sok erőfeszítés után, hogy leültesse Veronicát, Bryant hátramaradt, és az ajtóban ácsorgott.

– Veronica, sajnálattal kell közölnöm, hogy a húgát meggyilkolták.

Kim megvárta, hogy valamilyen érzelem tükröződjön a nő arcán. Bármilyen érzelem megtette volna, de arra, amit látott, nem számított.

Ingerültség.

Kim nem tudta eldönteni, ez a testvére halálának szól, vagy annak, hogy nem az általa megjósolt módon következett be.

– Elnézést, de bizonyára tévednek. Vagy a személyazonosságával, vagy a halál okával kapcsolatban, de arról szó sem lehet, hogy Belinda…

– Nem történt tévedés – mondta Kim. – A húgát meggyilkolták a Haden Hill Parkban, egyetlen késszúrással a szívén.

Veronica a torkához kapta a kezét, mint akivel épp közölték, hogy légy van a levesében.

Az érzelmek hiánya felvetette a kérdést Kimben: vajon a testvérek mennyire álltak közel egymáshoz. Veronica bizonyára a közelben lakott, tekintettel a korai időpontra, amikor betoppant látogatóba. Ízlésük az öltözködés és ékszerek terén szintén bizarr módon hasonlított, ezenkívül mindketten a lánykori nevüket viselték.

– Veronica, sajnálom, ez nyilván borzasztóan sokkoló hír, de van bármi elképzelése, mit kereshetett a húga a parkban tegnap éjjel?

Kim utánanézett, és semmilyen rendezvényt nem tartottak aznap este sem a parkban, sem a házban.

– Ötletem sincs.

– Az volt a kedvenc helye? – erőltette Kim. – Esetleg történt ott valami gyerekkorukban?

Ahogy az emberek öregednek, előszeretettel barangolnak az emlékezet útján, és próbálják újraélni a különösen szép emlékeket.

– Belindát egy hintán ülve találták – próbálkozott Kim, elhallgatva a szögesdrótot.

– Megölték, miközben egy hintán ült késő éjjel? – kérdezte az idős nő, és mereven nézett a felügyelőre. – Ez valami ócska vicc?

– Attól tartok, nem. A szüleik soha nem vitték el önöket a Haden Hill Parkba? – ismételte meg a kérdést Kim, amelyre nem kapott választ.

– Nem. A szüleink nem voltak parkba járó emberek, és Belindát nem érdekelték a hinták – mondta végül Veronica elkeseredett hangon, mintha a felügyelőnek elment volna az esze.

– Sok időt töltött a húga a parkban vagy Haden Hillben általában?

– Nem tudok róla.

– Ott a krikettklub, esetleg eljárhatott oda néhanapján?

– Belinda nem ivott. Egy kortyot sem – hangsúlyozta. – És nem jut eszembe semmilyen ok, amiért odament volna, hacsak nem kényszerítették.

– Belinda autója a parkolóban állt lezárva, és nem volt rajta dulakodásra utaló jel.

– Sajnálom, de az a hely nem mond nekem semmit – jelentette ki a nő elutasítóan.

– Volt esetleg férje, vagy…?

– Sosem ment férjhez. Egyikünk sem – válaszolta Veronica. – Bár volt egy barátja a főiskoláról, akivel néha találkozott.

– A neve?

– Charles, Charles Blunt. A testnevelési kar tanára a Halesoweni Főiskolán, ahol nyugdíjba vonulása előtt a húgom is dolgozott.

– Mint?

– A gyermekpszichológia professzora.

Kim arra gondolt, talán többet tudhatnak meg a nőről a kollégáitól, mint a testvérétől.

– Á, volt Belindának telefonja?

– Persze hogy volt telefonja.

– Nem volt a táskájában, sem az autóban – mondta Bryant.

Veronica vállat vont.

– Bizonyára ellopták. Egy nagy, nehéz tégla volt csomó applikációval vagy mivel. Szerette a nagyobb kijelzőt, mert akkor nem kellett szemüveget használnia a hívásokhoz. Hajlamos volt a hiúságra olykor, attól tartok.

– Elkérhetjük a számát? – kérdezte Kim. – Kapcsolatba lépünk a szolgáltatóval…

– A Vodafone lesz az – mondta Veronica, miközben előhúzott a táskájából egy régi Nokiát. – Ő is váltott, miután mondtam neki, hogy jobban megéri náluk.

Kim felfedezett Veronica hangjában némi diadalittas csengést, ahogy a számokat olvasta fel Bryantnek.

– Rendben, Miss Evans, köszönjük a segítségét. Ha esetleg kérdezhetnék még valamit, ami fejtörést okoz nekünk…

– Természetesen – válaszolta, kezével végigsimítva a szoknyáján.

Kim körbepillantott.

– Úgy tűnik, a testvére nem hagyott hátra túl sok mindent. Csak üres fiókokat és szekrényeket.

– Ó, elnézést, felügyelő! Azt gondoltam, már tudják. A szomszéd ház is a húgomé. Ha többet szeretnének megtudni, azt javaslom, menjenek át oda.