Nógrádi György

Bonntól Berlinig
a Német Szövetségi Köztársaság és vezetői

1949–2022

Kossuth Kiadó

Tartalom

Tisztelt Olvasó!

Bevezető

Konrad Adenauer

Adenauer kontra Heinemann

Theodor Heuss, a Németországi Szövetségi Köztársaság első államfője

Heinrich von Brentano

Heinrich Lübke

Ludwig Erhard

Gerhard Schröder

Kurt Georg Kiesinger

Willy Brandt

Walter Scheel

Helmut Schmidt

Karl Carstens

Helmut Kohl

Hans-Dietrich Genscher

Richard von Weizsäcker

Klaus Kinkel

Roman Herzog

Gerhard Schröder

Joschka Fischer

Johannes Rau

Angela Merkel

A Merkel-évek és a világ

Horst Köhler

Christian Wulff

Joachim Gauck

Frank-Walter Steinmeier

Guido Westerwelle

Sigmar Gabriel

Heiko Maas

2022

Olaf Scholz

Annalena Baerbock

Függelék

Dr. Horváth István

Erdődy Gábor

Prőhle Gergely

Dr. Czukor József

Dr. Györkös Péter

Képek forrása

Felhasznált irodalom

Impresszum

Tisztelt Olvasó!

Németországban 2021 őszén kormányváltás zajlott. Három párt alakított kormányt, ami meglehetős újdonságot jelent. Konrad Adenauer első kabinetjeit (1949–1953) kivéve a Német Szövetségi Köztársaságot mindig kétpárti kormánykoalíciók irányították. (A CDU-t és bajorországi testvérpártját, a CSU-t egy pártnak számítjuk.)

Ez a negyedik könyvem Németországról. Az 1980-as években megjelent két kötetem az akkori Német Szövetségi Köztársaságról Bundestag és Bundeswehr, valamint Az NSZK biztonságpolitikája a 80-as években címmel. Hosszú éveken át terveztem, hogy megírom a Hitler elleni német polgári és katonai ellenállás történetét, de éppen akkor, amikor hozzákezdtem, kiadtak Németországban egy kiváló könyvet ebben a témában, így letettem eredeti elképzelésemről. Végül 2019-ben a Kossuth Kiadónál megjelent Érdemes érdekes korban élni. Németország és a világ című munkám.

Ebben a könyvben, amelyet az Olvasó most a kezében tart, az NSZK kancellárjainak, államfőinek és külügyminisztereinek politikai pályáját kívánom áttekinteni úgy, ahogy évek, évtizedek elmúltával Budapestről láttam-látom a személyiségüket és az eseményeket.

Ezen a ponton rögtön előre kell bocsátanom, hogy Angela Merkel kivételével valamennyi német kancellár megbukott. Konrad Adenauert a Spiegel-botrány és Kennedy, Ludwig Erhardot az FDP, Kurt Georg Kiesingert a bekövetkezett, főleg nemzetközi események, Willy Brandtot a személyi titkára, Helmut Schmidtet megint csak az FDP, Helmut Kohlt pártjának belső hatalmi harcai, Gerhard Schrödert a megváltozott erőviszonyok buktatták meg.

Ez a könyv szándékosan és bevallottan szubjektív lesz, ennek megfelelően az egyes kancellárok nem egyenlő súllyal szerepelnek. Nyilvánvalóan meghatározó szerepe volt Konrad Adenauernek, a Német – teljes, hivatalos formájában – a Németországi Szövetségi Köztársaság első, alapító kancellárjának, aki megteremtette az ország nyugati integrációjának az alapjait is. Erhardnak és Kiesingernek más jellegű feladataik voltak. Ezek teljesítéséről a német történelem már ítéletet mondott. Erhard kiváló gazdasági szakember volt, Adenauer kormányaiban kitűnő tel jesítményt nyújtott. Ugyanakkor mint kancellár képtelen volt a hatalom gyakorlására. A szociáldemokratákkal koalícióra lépő Kiesinger kancellárként szintén nem tudott maradandót alkotni.

Brandt személye, múltja megosztotta a közvéleményt, viszont új keleti politikája elindította a kibékülést Kelet-Európa államaival. Utóda az a Helmut Schmidt lett, aki – Erhard mellett – a legtehetségesebb gazdaságpolitikus kancellár volt. Brandt bukásában meghatározó szerepet játszott személyi titkára, aki az NDK titkosszolgálatának volt a tisztje. Schmidt bukását a Szabad Demokrata Párt vezetésének átállása, árulása idézte elő.

Kohl abszolút középszerű kancellárként indult, ám azzal, hogy felismerte: a német egység vagy akkor, vagy csak a beláthatatlan jövőben lesz megteremthető, a történelem egyik legnagyobb államférfijává lépett elő.

Schröder Kohl 16 éves kancellársága után vette át a kormányrudat. Ifjú tehetség volt, de kancellárként, felemás teljesítményt nyújtott. Merkel ugyancsak 16 év kormányzás után távozott. Működéséről megoszlanak a vélemények, szerintem 2015-ig főleg a válságkezelése volt kiváló.

Pályám során mindig Németország állt a fókuszban. 1972-ben a diplomamunkámnak, 1974-ben a doktori, majd 1986-ban a kandidátusi értekezésemnek is Németország volt a témája. Több mint ezer alkalommal jártam ott, és megszoktam, hogy egy rendezett, szavatartó, polgári demokráciába utazom. Ez a kép az elmúlt években részint a meg nem oldott német újraegyesítés, részint a 2015-ös migránsválság miatt módosult.

A nyolcvanas évek végén, a kilencvenes évek elején óriási volt az érdeklődés a volt szocialista országok, ezen belül hazánk iránt. Ugyanakkor még a rendszerváltás után is ritka dolog volt, hogy valaki jól tud németül, de néhányan rendszeresen jártunk a német nyelvterületű országokba előadásokat tartani. Magam számos magyar katonai delegáció szervezőjeként és tolmácsaként járhattam be Németországot. Megszoktam, hogy partnereink nyíltak, korrektek és segítőkészek, s minden kérdésünkre válaszolnak. 1988-ban három hónapot tölthettem Bonnban ösztöndíjjal. A kilencvenes évek elején elvégeztem Hamburgban a Bundeswehr Vezérkari Akadémia (Führungsakademie) egy kurzusát, továbbá részt vettem egy Németországból induló, 15 hetes NATO-képzésen is. Sok szál fűz tehát Németországhoz, magánutakon, családommal is sűrűn jártunk ott. (Én mindenhova kocsival mentem, részint imádtam vezetni, részint a német kilométerpénz számomra óriási összeget jelentett. Bejártam a német tartományokat a svájci határtól az Északi- és a Keleti-tengerig, rengeteg helyen megfordultam. Azon kevesek közé tartoztam, akik szeretik a német konyhát is.)

Az elmúlt három évtized alatt lehetőségem volt megismerkedni a német politikai, katonai, gazdasági és tudományos élet számos kiválóságával, köztük Egon Bahrral, a Hamburgi Békekutató Intézet igazgatójával, Horst Teltschikkel, Kohl kancellár biztonságpolitikai főtanácsadójával, Hans-Georg Maassennel, a német Alkotmányvédelmi Hivatal korábbi vezetőjével, és a tábornoki kar számos tagjával: Hartmut Baggerrel, korábbi vezérkari főnökkel, valamint Johann von Kielmansegg tábornokkal, a NATO Közép-európai Szövetséges Erőinek főparancsnok-helyettesével.

Ajánlom megtisztelő figyelmükbe a könyvet!

Bevezető

A német egységtől
az első világháborúig

Poroszország súlyos katonai vereséget szenvedett el 1806-ban Napóleonnal szemben. A francia császár fölötti győzelmet követő bécsi kongresszuson Poroszország – szövetségben Oroszországgal – kitűzött stratégiai céljainak zömét nem tudta elérni. Ugyanakkor tény, hogy kialakult a francia–porosz, illetve később a francia–német közös határ, ami alapvetően megváltoztatta mindkét ország stratégiai lehetőségeit. A porosz, majd német vezetés elégedetlen volt a kialakult helyzettel, és ez számos konfliktushoz vezetett.

Poroszország 1864-ben, még Ausztria segítségével, szó szerint pillanatok alatt és néhány halott árán, legyőzte Dániát. Az 1866-os porosz–osztrák háború azonban azt jelentette, hogy nem a nagy német egység fog létrejönni osztrák, hanem a kis német egység porosz vezetéssel. Végül 1871-ben Poroszország, legyőzve ősi ellenségét, Franciaországot, kikiálthatta a német császárságot.

A korszak meghatározó politikusa nem a német császárok egyike, hanem Otto von Bismarck (1815–1898) kancellár volt. Ő 1862-től 1871-ig porosz miniszterelnök volt, 1871-től pedig a Német Császárság kancellárja. Ő volt az, aki az 1648-as vesztfáliai béke maradványait eltörölve egyesítette a 39 kisebb-nagyobb német államot.

Otto von Bismarck

A Német Császárságot 1871. január 18-án, Franciaország legyőzése után, a versailles-i kastély Tükörtermében kiáltották ki. Ettől kezdve a második világháború utáni időszakig mélyponton voltak a német–francia kapcsolatok. Ekkor jelent meg a francia politikai szótárban a revans, a revansizmus fogalma, melynek lényege, hogy bosszút kell állni a győztes Poroszországon, illetve Németországon.

Bismarck a katonai győzelmek után gyors békére törekedett. Ő teremtette meg a viszontbiztosítás elvét, amely azt jelentette, hogy keleten béke kell. Ha Ausztria megtámadná Oroszországot, akkor Németország semleges maradna, ha Oroszország támadná meg Ausztriát, akkor Németország közbelépne Ausztria mellett. Ettől kezdve tehát a háború keleten lehetetlen volt. Ugyancsak ő javasolta, hogy az 1866-os vereség után Ausztria tegye át súlypontját keletre, Pest-Budára. (Érdekes, hogy hasonló elképzelés, 60 évvel korábban, már Talleyrandtól is elhangzott.)

Bismarck békefelfogását tükrözik legendás mondásai, melyek közül csak kettőt kívánok idézni. „Nem a porosz liberalizmuson, hanem az erején nyugszik Németország sorsa.” „A kor nagy kérdéseit nem szónoklatokkal és szótöbbséggel, hanem vassal és vérrel lehet eldönteni.”

Bismarck egész életében hitt az európai egyensúlyban, amelynek fő ereje immár Németország volt. A korszak leghíresebb tábornokai németek voltak. Közülük is kiemelkedett a vezérkar főnöke, Helmuth von Moltke (1800–1891). Ő vezette a győztes porosz, majd német seregeket. Bismarck így nyilatkozott róla: „Egy ritka ember, szisztematikus kötelességtudattal […] A szíve belsejéig hideg […] Egész életében, minden kapcsolatában nagyon mértéktartó ember volt, míg én a gyertyát mindkét végén égettem, főleg fiatalkoromban.”

Bismarck bukása, illetve halála előtt, a kancellár akarata ellenére, kiéleződött a viszony Oroszországgal. Erről így nyilatkozott: „Mi németek csak Istentől félünk, senki mástól nem.” Ez csupán az egyik állomása a bismarcki életműnek, amiről Henry Kissinger joggal mondhatta: Bismarck legnagyobb bűne az volt, hogy nem gondoskodott utódról.

Marx, akit a hidegháború vége óta ritkán szokás idézni, így nyilatkozott Bismarckról: „A történelmi irónia azt akarta, hogy Bismarck megdöntse III. Napóleont, és ne csupán a kisnémet császárságot hozza létre, hanem a Francia Köztársaságot is. Az általános eredmény azonban az lett, hogy Európában a nagy nemzetek önállósága és belső egysége ténnyé vált… Az 1848-as forradalmak halotti sírjai teljessé váltak.”

Franz Josef Strauss egykori bajor miniszterelnök, több német kormány minisztere Kihívás és válasz (Herausforderung und Antwort. Ein Programm für Europa; 1968) című könyvében pedig így írt: „A bismarcki birodalom akkori határai között a legnagyobb volt, amit Európa elviselhetett.”

A XIX. század elejétől a német területeken rohamosan növekedett a lakosság száma. 1816-ban 25 millió, 1871-ben 41 millió, az első világháború kezdetekor 67 millió fő volt. (Az „ősellenség”, Franciaország népessége 1870 és az első világháború között 40 milliónál stagnált.) Ennek megfelelően változott a népsűrűség is: amíg 1871-ben egy négyzetkilométerre 76 lakos jutott, addig 1910-re már 120 fő – de már ekkor elváltak egymástól a nyugati és a keleti német területek.

1800 és 1910 között Berlin lakossága 170 ezer főről csaknem a 25-szörösére, 4 millió főre növekedett. 10-20-szoros növekedést értek el a nyugati német nagyvárosok is, ám a Ruhr-vidéken Düsseldorf esetében 40-szeres, míg Essenben 70-szeres volt a növekedés.

Gyors ütemben bővült a vasúthálózat és a kereskedelmi flotta is. Németország az akkori csúcstechnikákban világelsőnek számított.

Az első világháború kitörésekor Németország a világkereskedelem 13%-át bonyolította le, megelőzve az Egyesült Államokat a maga 11%-ával, és csak Nagy-Britannia járt előtte 15%-kal.

A szociális feladatok területén – a gyermekvédelemben, az ifjú munkások védelmében, a munkások baleset- és betegbiztosítását illetően – Németország ugyancsak az élvonalba tartozott.

Az első világháborús bukás Németország számára azt jelentette, hogy területének 1/8-át, lakosságának 1/12-ét veszítette el. A katonai vereséggel Németországot megfosztották valamennyi gyarmatától is. A német gyarmatbirodalom töredéke volt az angol vagy francia gyarmatoknak: 1914 előtt összesen 22 386 civil élt a gyarmatokon, ennek több mint a fele Német Délnyugat-Afrikában.

A német nép számára felfoghatatlan volt, hogy hazájuk úgy veszítette el a világháborút, hogy csapatai messze idegen földön állomásoztak. Oroszország hiába kapitulált, azzal, hogy 1917 áprilisában az Egyesült Államok belépett a háborúba, az erőviszonyok alapvetően megfordultak. A német tartalékok kimerültek, ami szintén hozzájárult a vereséghez.

Németország
a második világháború végéig

Az első és második világháború végén német szempontból az alapkérdések ugyanazok voltak: a határok kérdése, a jóvátétel ügye és a létrejövő nemzetközi szervezetekhez való viszony.

Az első világháború után a győztes amerikai csapatokat kivonták Európából és leszerelték őket, a második világháború után az amerikai csapatok Európában maradtak.

Az 1929–1933-as világgazdasági válság Németország számára azt jelentette, hogy amíg 1929 októberében 1,6 millió, addig 1930 januárjára 3,2 millió, 1932 februárjára pedig már 6,1 millió polgára volt munkanélküli. 1938-ra viszont a munkanélküliség minimálisra, 1,9%-ra csökkent. Míg az Egyesült Államokban az új gazdaságpolitika, Németországban a hadiipar szívta fel a munkanélkülieket. Ugyanekkor, 1938-ban Nagy-Britanniában még mindig 12,8% volt a munkanélküliek aránya. Németországban a reáljövedelmek 1937-re érték el a válság előtti szintet, igaz, úgy, hogy a heti munkaidő 41,5 óráról 46,1 órára növekedett. Érdekes tény, hogy a német háborús termelés 1944 augusztusában érte el a csúcsát, ami azt jelenti, hogy a bombatámadások és a harctéri veszteségek alig befolyásolták a termelést.

Az 1928-as választásokon a Nemzetiszocialista Német Munkáspárt a voksoknak mindössze 2,6%-át szerezte meg. 1930 szeptemberében a párt már 18,3%-ot ért el, majd 1932 júliusában 37,3%-kal a német parlament, a Reichstag legnagyobb frakciójává vált. Mindeközben a gazdasági válság politikai válsággal párosult, ami az USA-ban nem következett be. Roosevelt New Dealje a demokrácia reformját, míg a hitleri politika annak megsemmisítését jelentette.

Hitler 1933-as hatalomra kerülése az antiszemitizmus drasztikus felerősödését hozta, pedig a zsidók aránya 1820 és 1910 között 1,8%-ról a felére csökkent, és 1933-ra az ország népességében csupán 0,76%-ot, 500 000 főt tett ki.

A hitleri politika kezdetekben széles társadalmi bázissal rendelkezett. Ehhez hozzátartozott, hogy 1937-ben a bebörtönzöttek száma még 10 000 fő alatt volt.

Hitlerrel szemben az ellenállás soha nem tudott egységesülni. Létezett kommunista, szociáldemokrata és keresztény ellenállás, utóbbin belül katolikus és protestáns, továbbá a konzervatív, porosz arisztokrata és a katonai ellenállás vonala is. Bár a német haderők a végsőkig harcoltak, Hitler veresége és a kapituláció után a megszálló amerikai, brit, francia és szovjet erőkkel szemben ellenállás sehol sem mutatkozott.

A német történettudomány bebizonyította, hogy az első világháború német szempontból többször is megnyerhető lett volna. A második világháborúban egy ilyen esély volt: a dunkerque-i csata után, de Churchill a győzelemre, és nem a kapitulációra készült.

A német hadsereg második világháborús emberveszteségeit a különféle, igen eltérő összesítések 3,5 és 5,5 millió közé teszik. A polgári lakosságot illetően a légibombázások, a náci jogsértések, valamint a német népesség elűzése következtében meghaltak száma elérhette a másfél milliót is. Az 1871–1945-ig tartott német egység tehát teljes katonai, gazdasági és humanitárius katasztrófával végződött.

Az 1945–1949 közötti időszak

A második világháború utáni eseményeket korábbi munkáimban részletesen ismertettem, ezekre most nem térek ki.

Konrad Adenauer 1946 decemberében ezt mondta: „Egyetértünk, hogy teljesen le kell szerelnünk Én még tovább megyek: úgy gondolom, hogy a német nép többsége egyetértene azzal, ha mi, mint Svájc, nemzetközi jogilag semlegesek lennénk.” Az 1949-es választási kampányban Franz Josef Strauss így fogalmazott: „Aki még egyszer fegyvert fog, annak le kell verni a kezét.”

Erich Mende, az FDP későbbi elnöke 1949. december 15-én kijelentette: „Aki kilenc évig sebesültszállító volt […] csak a csodának köszönhette, hogy a frontot elhagyta, és az egyik utolsó hajóval hazatért Pillauból, ahol kilenc évvel korábban a szolgálatot kezdte. Aki több bajtársát temette el, mint ahány Bundestag képviselő van, köztük apját és bátyját, az csak a fejére eshetne, ha ma újra hadosztályokat akarna felállítani. Mindenkitől, aki az újrafelfegyverzésről beszél, először a saját katonai múltját kellene megkérdezni, háborús és hadifogolyélményeit… A német hadosztályok csak elmélyítenék a Kelet–Nyugat közti szakadékot. A vége teljes öngyilkosság lenne az Elba mindkét, még megmaradt partján. Hazánk mindkét hadviselő fél atombomba-kísérleti terepévé válna.”

A korábbi tábornoki kar vezető tagjai már ekkor is máshogy nyilatkoztak. Heinz Guderian, a páncélos-hadviselés szakértője a következőképpen: „A[z új] német Wehrmacht 20-30 hadosztályból álljon, ahol lehetséges, a régi tisztek parancsnoksága alatt. Német katonákkal 3-5-szörös ellenséges túlerőt legyőzök. De ha az arány 10:1, vagy 8:1, akkor még a német katona is csak kapitulálhat.” Hasonlóan fogalmaztak a korábbi Wehrmacht más vezetői is.

Az NSZK első tábornokai Adolf Heusinger és Hans Speidel lettek, akik szó szerint nem sokkal korábban szabadultak a börtönből. Egyértelművé vált, hogy az NSZK fekvése stratégiailag meghatározó az európai térségben. Az is nyilvánvaló volt, hogy az NSZK felfegyverzése – amerikai nyomásra – csak idő kérdése lesz. Ezt támasztotta alá az is, hogy a megszálló szövetséges hatóságok először 1636 gyárat kívántak bezárni, majd 628-at, végül 523-at. A talpra álláshoz az NSZK óriási amerikai támogatásban részesült, elsősorban az Európai Újjáépítési Program (a Marshallterv, 1948–1950) keretében, bár a csaknem 1,5 milliárd dolláros összeg jócskán elmaradt a briteknek jutó 3,1 milliárd és a franciák 2,7 milliárdja mögött.

A háború demográfiai következményei is messze hatóak voltak. 1946-ban, egy évvel a háború vége után a nyugati megszállási zónákban közel 21 millió férfi és 26 millió nő élt. Hasonló volt az arány a szovjet megszállási övezetben is. A háború végén nagyon sok házasság bomlott fel, és 1950-re a nyugatnémet lakosság 40%-a élt egyedül. A gyermekek 10%-a született házasságon kívül.

A megsemmisült német ipar újjáépítéséhez és teljes modernizálásához szükséges munkaerőt részint a Kelet-Európából elűzött, áttelepített népi németek, részint a Kelet-Németországból elmenekültek biztosították. A 17 milliós NDK-ból a belnémet határ lezárásáig, 1961-ig a lakosság csaknem 20%-a költözött át az NSZK-ba.

A kettévált és újraegyesült ország

A két német állam létrejöttétől a berlini fal leomlásáig eltelt négy évtized folyamán a nyugatnémet politika dilemmái a biztonsági kérdésektől az európai integráción át az újraegyesítés kérdéséig terjedtek. Az ezekre vonatkozó nézőpontok sokféleségére világítanak rá az alábbi gondolatok, idézetek is.

Heinrich von Brentano, az NSZK későbbi külügyminisztere a német parlamentben, a Bundestagban, 1949. december 16-án kijelentette: „Egy új háború eltemetné a német nép reményét az élethez. Ezért az újrafelfegyverzés gondolata távol áll a német néptől.”

Christoph Bertram professzor, a Stockholmi Nemzetközi Békekutató Intézet (SIPRI) korábbi igazgatója szerint „[a] leszerelés legjobb esetben is csak kiegészítheti, de nem helyettesítheti a katonai biztonság fogalmát”.

A NATO korábbi közép-európai parancsnokhelyettese, Von Kielmansegg tábornok, aki vendégem volt Budapesten, így nyilatkozott: „Ma a béke pusztán a háború hiányát jelenti.”

Richard Löwenthal professzor úgy vélte, „[a] biztonság egy nép önálló társadalmi fejlődésének a szabadsága”. Erre mintegy rímelnek Helmut Schmidt kancellár szavai: „A külpolitika kulcskérdése a gazdasági biztonság.”