Írta: Micol Ostow

A mű eredeti címe: Riverdale – The Maple Murders

Fordította: Sárossy-Beck Anita

Szerkesztő: Kresák Réka

Nyelvi korrektor: Nemcsók Adrienn

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Archie Comic Publications, Inc. 2019

© Sárossy-Beck Anita

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány az Archie Comic Publications, Inc. és a szerző engedélyével készült.

Borítókép: Warner Bros. Entertainment Inc.

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 499 529 6 (epub), kiadói kód: MX-1584e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Prológus

Jughead

Riverdale: a mi városunk. Szabad fordításban annyit jelent: a folyó völgye, és a város valóban egy Sweetwater nevű, kígyózó, sebes sodrású folyó partján áll, melynek vize a juharfák megcsapolásakor keletkező éles, ragacsos fadarabokat sodorja magával.

És hogy még mit sodor magával ez a folyó? Titkokat.

Ha egyvalamit megtanultam, amikor Jason Blossom először eltűnt, az az volt, hogy a Sweetwater folyó egész életre szóló titkokat rejt.

Pontosabban, több életre szólót.

A városunkat hivatalosan hetvenöt évvel ezelőtt alapították, ám az alapító családok szerint a település már jóval korábban is lakott volt. Ez a terület több évszázados történelmet rejt a föld alatt – melynek legnagyobb része, ahogy lassanként rádöbbenünk, bűzös és kárhozatra ítélt. Történelemkönyveink vérrel szennyezett lapjai és ezek a baljós titkok olyan régiek, hogy a legelső telepesekig nyúlnak vissza: a Hatfield és McCoy küzdelmekhez hasonló Cooper és Blossom párbajoktól – melyekben unokatestvérek lőttek saját unokatestvérükre, fivérek kezeit szennyezte egymás vére –, egészen az őslakosok megtizedeléséig.

A városunk ismeri a sötétséget, az erőszakot és a csapásokat. És ennek legtöbbjét a saját lakossága hozta rá. Az emberek. Ha még lehet őket embernek nevezni azután, ami az utóbbi időben napvilágot látott.

Mi, Riverdale gyermekei már megtanultuk, hogy a visszhangok nem tűnnek el. Ott van Jason Blossom meggyilkolása (ami csak az egyik megnyilvánulása annak, amit legjobb szándékkal is csak a házukon ülő átoknak nevezhetünk), na meg a Csuklyás, egy sorozatgyilkos, aki a bűnösöket veszi célba.

És a legfrissebb fejlemények: egy rögös múlttal rendelkező helyi intézmény, ahol saját osztálytársaink közül többen is vendégeskedtek fogvatartottként, miközben úgynevezett terápiás kezelések különböző traumatizáló formáit kellett elviselniük. Griffek és Démonok, egy addiktív szerepjáték, ami beszippantotta játékosait, sokukat kényszeres önpusztításba kergetve. Aztán van egy újoncunk is, aki az elfogadás és a befogadás ígéretével vár egy menedékhelynek kialakított farmon, és követőinek célja egyáltalán nem világos, de közben rendkívül gyanús.

Ezek a rejtélyes és szövevényes történések a város korai napjaira vezethetők vissza, és a város fejlődésének mérföldköveit alkotják. Ezekre épülnek és ezekből erednek több irányba burjánzó, indákkal kúszó hagyományaink és történeteink. Rothadó alapok és bizonytalan törésvonalak jellemzik azt a Riverdale-t, amit ma ismerünk.

Városunk gyanús árnyakkal beszőtt története lassan parázsló felfedezésekkel tárul fel előttünk: például, hogy a modern kori rivalizálás a Blossom család és a Cooper család között egy erőszakos és halálos kimenetelű párbajból származik, amely két fivért ugrasztott egymásnak. És az így kialakult ellenséges csoportok még ma is vérre szomjaznak, sőt mit több, követelik a vendettát.

Barnabas B. Blossom négyszáz őslakos uktenát mészárolt le, hogy megerősítse saját birodalmát. És az őslakosokat megaláztatásnak és erőszaknak tették ki, amikor legyőzték és elkergették őket, nem beszélve a szinte teljes kulturális megsemmisítésükről és a születési jogaiktól való kollektív megfosztásukról.

Ezek az igazságok kerültek napvilágra lépésenként.

Hogy ezek nehezen hihetőek, mert inkább városi legendáknak tűnnek egy átlagos történész számára? Nos, a legendák egészen mélyen gyökereznek, mélyen, a város talajában, sőt a csontjainkban is.

Itt van például a cukros ember: Cheryl Blossom először mumusnak nézte, egy kitalált démonnak, amit saját anyjuk talált ki, csak hogy ezzel utasítsa rendre őt és a bátyját. – Ha nem viselkedtek jól, elvisz a cukros ember!

Mit tudta ő akkor, hogy még a legfélelmetesebb meséknek is van igazság alapja. És hogy a cukros ember nem egyetlen személy, hanem egy végtelen folytonosság. És nem egy mesebeli ogre – vagy több ogre –, hanem egy egész bűnbanda.

Egy bűnbanda, amelynek tagjai az apjának dolgoznak.

Egy újabb tábortűz körüli legenda: a szirupos ember. Egy mesebeli dzsungel közepén élő szörnyetegről szóló tanmese. A cukros ember elrabol, hogy gyanús dolgokat műveljen veled. De a szirupos ember, ő mit tesz veled? Egyben felfal és lenyel!

Többen nem hitték el a történetet, és csak városi legendának titulálták. Mások pedig a cukros ember variációját látták benne, elvégre a szirup is cukorból van, nem igaz? De közülünk a legtöbben soha nem hallottak még a szirupos emberről. Merem állítani, hogy szinte senki. Egészen a Mulatságig. Városunk ezen szájhagyomány útján terjedő meséi valahogy a feledés homályába merültek, és a riverdale-i ifjúság teljes generációjának elkerülték a figyelmét.

De mindannyian tanulunk: jóllehet, a mesék önmagukban nem feltétlenül igazak, a farkas mégis ott áll az ajtóban. És ez nem egy metafora!

Riverdale-ben legalábbis nem az. Riverdale-ben különösen nem az.

A mi városunkban mindig ott lapul a hazugságok mögött egy sötét és rusnya igazság.

Most, hogy Archie Andrews baljós esete (ha csak kevéssé is) a kollektív mentális visszapillantó tükrünk felületén kezdett elhomályosulni, mi négyen – Archie, Betty, Veronica és én – szerettük volna, ha életünk újra visszatér a normál kerékvágásba, vagy legalábbis valami ahhoz hasonló tendenciát mutat. Olyan életre vágytunk, mint amiről a riverdale-i történelemkönyvekben írnak, amilyet magasztos hagyományaink ígérnek. Juharszirup vasárnap reggelente és tejes turmixok Pop éttermében suli után.

De nem csak mi négyen vágytunk erre. A normalitás minden Riverdale gimis diák vágyálma volt. A normalitás, és a saját realitásunktól való eltávolodás: amelyben a szüleink ellenünk fordulnak azáltal, hogy kitagadnak, elárulnak vagy elhagynak bennünket… vagy újra csalódást okoznak. És amelyben a tanáraink, akiknek elsődleges feladata lenne, hogy megvédjenek bennünket, helyenként minden idők legaljasabb ragadozóivá változnak. És lehet, hogy a gonosz egy sokfejű Hüdra képében jelenik meg, de a győzelem gondolata még a mitológiai lény eredeténél is fantasztikusabb.

Győzelem, biztonság és bizonyosság – persze tudtuk, hogy ez soha nem jöhet el, mert nem tud eljönni. Városunk múltja és jelene reménytelenül kusza hálót alkot, amely nem hagy nekünk békét az életünk során.

De mégis: a remény megmaradt. Kitartottunk. Még pislákolt bennünk az optimizmus fénye, hogy valamilyen módon, egy napon visszatalálunk ahhoz az ígérethez, amit Riverdale eredetileg tartogatott. Mert Riverdale története nem teljesen mocskos és hitvány. Igen, a város sok fájdalmat átélt, és ezt mi újra és újra megtanultuk, miközben ártatlanságunk a távolból tisztázódott.

De Riverdale a mulatságot is ismeri.

És néhányan közülünk – talán azok, akiknek ismerős már az a sötétség, ami otthonukba beköltözött ebben az éber rémálomban – eltökélten keressük a visszavezető utat.

Bármi áron is.

I. RÉSZ: MULATSÁG

HÉTFŐ

Első fejezet

FP Jones:

Hermione Lodge:

FP Jones:

Hermione Lodge:

Hermione Lodge:

FP Jones:

Hermione Lodge:

FP Jones:

CHERYL

– Ó, j’adore! – csaptam össze a kezemet vidáman. – Riverdale Mulatság. Király- és királynőválasztás! Micsoda fantasztikusan elavult ünnepségnek nézhetünk elébe, drága TeeTee.

Hétfő reggel volt, és épp az iskola előadóterme előtt várakoztunk egy kisebb csoport Riverdale gimis diákkal együtt, akik mind ugyanolyan izgatottan fogadták a Riverdale Mulatság hírét, ahogy mi. Weatherbee igazgató tegnap késő este jelentette be a hírt egy e-mailben, és azóta mindenki el volt varázsolva.

Elviseltem volna, ha mondjuk nem tolják annyian az oldalamba a könyöküket, de nem túloztam, amikor Toninak azt mondtam: epekedve várom, hogy még többet megtudjak erről a Mulatságról – micsoda fantasztikus epizód a mi unalmas és hétköznapi kisvárosunk életében –, ezért a szokásosnál toleránsabban és türelmesebben viseltem el a pórnép tolongását.

Azonban úgy tűnt, Toni kevésbé lelkesedik a dologért. Félrehajtott fejjel nézett rám, és látványos grimaszt vágott. – Értelek, Cher – mondta. – Ez a Mulatság jól hangzik. De a királynőválasztás…

Figyeltem az arcát, ahogy elgondolkozik, és szemmel láthatóan nem volt elragadtatva. Toni nem híve az ilyen választásoknak, sem szó szerint, sem átvitt értelemben (elvégre az ellentétek vonzzák egymást).

– Ne érts félre; a többi program nagyon tetszik, például a hamburgerevő verseny. Mekkora buli! És a pitedobálás? Na, arra is feliratkozom. De ez a… királynőválasztás. – Kérdő pillantással nézett rám.

– Igen, igen, tudom, nem hangzik túl haladó szelleműnek. – Az ajkamba haraptam, megízlelve a Chanel Rouge Allure ízét. – De Weatherbee kifejezetten azt mondta, hogy nem tesznek kivételt a genderek között, vagyis tökéletesen illeszkedik a mi új LMBTQIA csoportunk küldetéséhez, n’est-ce pas? Ígérd meg, hogy legalább nyitott leszel mindenre.

Szorítást érzek a felkaromon.

– Ki az, aki nem nyitott? Micsoda képtelenség. Azt tudtad, hogy a versenyt eredetileg Miss Maple választásnak hívták? Aztán átnevezték Royal Maple választásnak, hogy bevonják az összes tinédzsert, akit érdekelhet.

Ezt Kevin Keller mondta, a tőle megszokott csillogó tekintettel, ahogy minden porcikájában őszinteséget sugárzó, rendíthetetlen jótevőként állt előttünk RROTC egyenruhájában. Vágtam rá egy grimaszt, aztán kivontam a karomat a szorításából.

– Kicsit óvatosabban! A bőröm ugyan nem olyan fehér, mint a porcelán, kedves Kevin, de mégoly törékeny. Könnyen bekékül. A Tizian-vörös haj átka.

Kevin a szemeit forgatta. – Ja, persze, bocsánat! Ne haragudj. – Megpaskolta a karomat, ezúttal egészen finoman. – De attól még nagyon tetszik ez az egész idézőjeles gendersemlegesség – az idézőjeleket ujjaival is mutatta. – Én mindenben benne vagyok.

Elmosolyodtam. Lelkesedése még akkor is ragályos volt, ha én magam nem lelkesedtem volna már alapból. – Akárcsak én, mon ami. Most már csak annyit kell tennünk, hogy ezt a csodálatos lényt is fellelkesítjük. – Tonira mutattam, aki még mindig feszült, de gondolataiba mélyedően tartózkodó kifejezést viselt az arcán. (Jól ismertem ezt az arckifejezést.)

– Hogy őszinte legyek, annyira eltökéltem magam, hogy bevonom a versenybe, hogy még a saját esélyemet is feladnám a versengésre, csak hogy teljes támogatásomat és figyelmemet ennek az istennőnek szentelhessem.

– Te számomra már királynő vagy – mondtam Toninak. – Itt az ideje, hogy az egész város meglássa a benned csörgedező királyi vért, amit én már jól ismerek.

Kevin őszintén döbbent képet vágott amiatt, hogy valakit győzködni kell bármilyen versenyben való részvételre. (Frissítő érzés volt, hogy legalább egyvalaki hasonlóképpen gondolkozik, mint én.)

– Várjunk csak, Toni… téged még nem győztek meg? Pedig fantasztikusan táncolsz, vagyis az előadóművészi tehetségeddel máris győznél. Az pedig nyilvánvaló, hogy gyönyörű vagy. – Egy pillanatig úgy tűnt, mintha meggondolta volna magát. – De talán nem is kellene ilyen erősen próbálkoznom, hogy rávegyelek a jelentkezésre. Elvégre én is az első helyre pályázom.

– Kit kell itt meggyőzni? Csak nem egy újabb lelkiismereti okokra hivatkozó résztvevőt tisztelhetünk magunk közt? – Ezúttal Veronica jelent meg, egy csodás (kissé vonakodva, de kénytelen voltam elismerni), fekete, csipkével szegett A vonalú ruhában, ami pirosban szebb lett volna, meg persze, ha rajtam van. (Elvégre a szépség maga az igazság, az igazság pedig a szépség.)

– Nem érdekel, hogy ez az esemény az elfogadásról szól; nekem továbbra is olyan érzés, mintha az őskorba repülnénk vissza. – Veronica dühösnek és harciasnak tűnt. De miért is? Egy ilyen butaság miatt.

– Azt mondod, nem szívesen néznéd Archie-t, amint a rivaldafényben pózol a fürdőruhás szekcióban? – ugratta Kevin.

– Azt felejtsd el, haver. – Archie Veronica mögé lépett, és megcsókolta a nyakát. – Sajnálom, hogy csalódást kell okoznom.

– Ó, Archiekins – szólalt meg Veronica a fiúra mosolyogva. – Te mindig egy szívtipró maradsz.

– Nem lesz semmiféle fürdőruhás szekció. – A hang Bettytől származott, aki Veronica és Archie mögött állt, és – micsoda meglepetés – a haja szőke lófarokba volt kötve, ruházata pedig galambszürke és az Y generációs rózsaszínű kasmír keveréke volt. Fejét most különc pasija, Jughead felé fordította. – Várjatok… csak nem?

Jughead vállat vont. – Erről az állítólagos hagyományról senki nem tud semmit. Inkább csak mendemondák keringenek róla.

– Egy király- és királynőválasztás már eleve rosszul hangzik, de hogy még fürdőruhában is fel kell vonulni? Nem állok ki az efféle tárgyiasítás mellett – jegyezte meg Veronica. – Azt hiszem, átugrom a lelkiismereti okokra hivatkozást, és teljes ellenállást tanúsítok.

– Ez esetben meglehet, hogy én pont az ellentétes oldalra kerülök – szólalt meg Reggie, mintha egy végszót mondana ki, kissé gúnyosan vigyorogva.

Felemeltem az egyik kezem, hogy leintsem, és minden figyelmemet Veronicára irányítottam. – Micsoda bátor gondolat, Norma Rae – jegyeztem meg. – De attól tartok, kicsit előreszaladtunk az eseményekkel. Ahogy az imént Toninak mondtam, annyit megtehetünk, hogy nyitottak maradunk. Én a magam részéről szeretnék még többet megtudni erről a Riverdale Mulatságról. Mi lenne, ha leülnénk és meghallgatnánk, amit a mi nagyra becsült igazgatónk mondani fog?

Az előadóteremben sűrű és párás volt a levegő, minden hely megtelt. A Bestiák foglaltak helyet nekem és Toninak, az első sorban természetesen (elvégre helyezkedni kell tudni), így legalább megvolt az a helyzeti előnyünk, hogy a lábunkat ki tudtuk nyújtani a káoszban és felfordulásban.

Archie, Veronica és Reggie néhány sorral mögöttünk ültek, és a szemem sarkából láttam Bettyt és Jugheadet, amint a színpad mellett oldalazva eljutnak két székig Weatherbee színpadának jobb oldalán. Ezek ketten mindig olyan alattomosan osonnak – még akkor is, ha épp semmilyen kínos ügyben nem sántikálnak. Betty arcára merő szörnyülködés ült ki. Kételkedtem abban, hogy ennek bármi köze lenne a fürdőruhás felvonulás utóhatásához. Kinyújtottam a kezem és megfogtam TeeTee kezét, majd összekulcsolt kezeinket az ölembe fektettem.

Miután mindenki helyet foglalt és a beszélgetés halk, észrevétlen morajlásba csendesedett, Weatherbee igazgató kilépett a színpadra és megállt egy középen felállított pódium előtt.

– Jó reggelt! – szólalt meg kellemes hangon. – Köszönöm mindenkinek, aki eljött. – Mintha nem lett volna kötelező. Mintha nem akart volna mindenki még többet megtudni erről az úgy nevezett mulatságról.

– Mostanra, gondolom, mindenki olvasta az e-mailt a közelgő Riverdale Mulatságról, amelyet ezen a héten tartunk, ma este veszi kezdetét, és egészen a hétvégéig eltart. Tisztában vagyunk azzal, hogy elég későn jött az értesítés, de a döntés ennek a szeretett, városi hagyománynak a felélesztéséről csupán a legutóbbi, tegnap esti ülésen született meg a városházán.

– Weatherbee igazgató úr… – Betty szólalt meg, felemelkedve helyéről, sürgető hangon beszélve. – Hova ez a nagy sietség? És megmagyarázná, kérem, hogy ezt a hagyományt, amiről eddig senki nem hallott, miért nevezi szeretettnek?

Weatherbeenek sikerült feszült mosolyt erőltetni az arcára. – Értem én, hogy vannak kérdései, Ms. Cooper. – Tekintetét végigpásztázta a teremben összegyűlteken. – És hogy mindannyiuknak vannak kérdései. Szerencsére itt van velünk ma reggel egy vendég, aki örömmel elmond mindent a Riverdale Mulatságról. – Hátrafordulva intett valakinek, aki a színpad mellett állt. – Kérem, hogy nagy tapssal üdvözöljék Hermione Lodge polgármester asszonyt.

Valahonnan a hátam mögül gúnyos horkantást hallottam, ami csak Veronicától származhatott.

Lodge polgármester asszony hosszú tűsarkainak koppanása azonban jóval hangosabb volt Veronica légzésénél, miközben fellépett a színpadra, sűrű fekete haja tökéletesen omlott vállaira, ahogy lépkedett.

Lodge polgármester asszony pont úgy festett, mint egy megválasztott vezető: határozottan és higgadtan állt a nézők előtt. A legkecsesebb mozdulattal vette át a mikrofont Weatherbee igazgatótól.

– Üdvözlök mindenkit – szólalt meg hangos, érthető hangon. – Köszönöm a mai meghívást. És köszönöm Weatherbee igazgató úrnak, hogy ma reggel bejelentette ezt az eseményt. Valamint – az asszony szemöldöke felívelt, mintha most jutna csak eszébe valami – Evelyn Evernevernek is köszönöm, hogy segített újra feléleszteni a Riverdale Mulatság hagyományát. Evelyn volt olyan kedves, és önkéntes munka keretében időt szentelt arra, hogy megalkossuk a programot, ezért neki kell köszönetet mondanunk az e-mailben csatolt dokumentumért.

Újabb hitetlenkedő nevetés, ezúttal Bettytől.

A fesztivállal kapcsolatos szkepticizmus persze mindenki részéről érthető volt, alig tudok felidézni olyan eseményt a város közelmúltbéli történetéből, amit ne szennyezett volna be valamilyen spontán vérengzés. De a bensőmben valahogy most egyértelmű vágyat éreztem egy ilyen őszinte ünnepség egyszerűsége iránt. Ezért a magam részéről elengedtem minden elővigyázatosságot, és a legnagyobb lelkesedéssel vetettem bele magamat.

– Egy ilyen bejelentést normál körülmények között személyesen tettünk volna meg, nem pedig egy e-mail formájában. De jelen esetben a terveket csupán tegnap este véglegesítették a városháza ülésén, ahogyan azt az igazgató úr már elmondta. A szüleitek már kaptak egy e-mailt, amelyben részletesen ismertettük a Riverdale Mulatság programjait, ugyanazt a programtervet, amit nektek is átküldtünk. De én most azért vagyok itt, hogy egy kicsit kontextusba helyezzem számotokra ezt a hagyományt, és elmeséljem, miért szeretnénk visszahozni közel hetvenöt évvel azután, hogy eltörölték.

– Mint azt mindannyian tudjátok, a városunkat 1941-ben alapították, de már korábban is érkeztek ide telepesek, akik a mai Riverdale városának a helyén laktak. És miközben ebben a városban mindig is fontos volt a hagyományőrzés, akad ezek között olyan, ami egy ideje kikerült a mi kollektív emlékezetünkből. A Riverdale Mulatság hagyománya is ezek közé tartozik, mi pedig nagy örömmel hozzuk vissza nektek.

– Amikor a tizennyolcadik században megérkeztek az első telepesek erre a területre, nem tudták, hogy a Sweetwater folyó partja mennyire lesz vendégszerető és befogadó. Nem volt semmi garancia arra, hogy ezen a területen prosperitás induljon el. A telek – amint azt ti is tudjátok – brutálisan hidegek voltak, és keményen meg kellett dolgozni a föld megműveléséért a Fox Foresten túl, ahol megfelelő termőterületeket alakítottak ki.

Elnyomtam magamban egy ásítást, és hallottam, hogy többen, sokkal kevésbé diszkréten, ugyanígy tesznek körülöttem. Ezeket a sztorikat már jól ismertem, elvégre a Blossom család tagjaként együtt nőttem fel velük. Riverdale ugyanis egyenlő volt a Blossom családdal; története a miénkkel kezdődött. De mégis mi lehet ez a Mulatság? Hogyhogy nem hallottam még róla eddig? Elég valószínűtlennek tűnt, hogy a családom nem tudott erről. Az viszont nagyon is valószínű, hogy anyuci igenis tudott róla, csak éppen elfelejtett mesélni, amilyen undok és utálatos.

– De az első letelepülők kitartottak – folytatta Lodge polgármester. – És az első sikeres aratások és betakarítások után úgy döntöttek, hogy egy fesztivállal emlékeznek meg ezekre a sikerekre, amelyben megünneplik a föld adta bőséget. Ünnepléseik és örömtáncaik később – Hermione itt hatásszünetet tartva vett egy nagy levegőt – Riverdale Mulatság néven váltak ismertté.

– Milyen eredeti név – súgta oda Toni. Megszorítottam a kezét.

– A korai Mulatságról nem sok információnk maradt fenn. Igen csekélyek az írásos emlékek, és kevés adatot tartalmaznak. Azt azonban tudjuk, hogy a Riverdale Mulatság hagyománya egészen az első telepesek korai betakarításaiig nyúlik vissza, még a város hivatalos megalapítása előtti időkre. Az eseményből később hosszabb ünnepségsorozat alakult ki: egy héten át tartó koncertek, mulatozás és táncos est a városházán.

A terem hátsó feléből Kevin Keller bekiabált: – És a szépségverseny? – A remegő hangban csengő reménység egyszerűen ellenállhatatlan volt. Néhányan ujjongásban törtek ki. Nyilvánvalóan nem Kevin volt az egyetlen, aki izgatottan várta az ünnepséget.

Hermione Lodge is bizonyára így gondolkodott. Mosolyogva válaszolt: – Igen, a szépségverseny. Ez később került a programba, mi pedig kifejezetten a Riverdale gimnázium tanulóira szabtuk. Biztosra veszem, hogy mindannyian szeretnétek többet megtudni erről. – Kevin kezdte a hangos ujjongást, amely a tömegből felmorajlott. Én udvariasan csettintettem, mert nem akartam megtörni a kapcsolatot az én drága TeeTeemmel, és együtt tapsolni a pórnéppel.

– Az egész mulatság középpontjában a Miss Maple választás állt. Eredetileg egy hagyományos szépségkirálynő-választásnak indult, de természetesen a modern idők modern ötleteket kívánnak. Ezért a Miss Maple választást saját ízlésünkre szabtuk. Átneveztük Royal Maple választásnak, és bárki elindulhat rajta. Reméljük, sokan így is tesztek majd.

A tömegen egyre hangosabb morajlás futott végig, miközben sokan elkezdtek egymás között susmorogni, és máris terveket szőttek.

A magasba emeltem egyik kezem: – Igen, Cheryl? – intett felém Hermione Lodge.

– Polgármester asszony, az e-mailben az áll, hogy a Mulatság már ma este megkezdődik. A Royal Maple választás viszont szombaton lesz; ez alatt az e hét szombatot értik?

A nő hűvösen bólintott. – Igen, pontosan. Ma este veszi kezdetét a Mulatság, az első esemény az időkapszula felnyitása lesz.

Legyintettem egyet, mert még mindig a saját kérdésemnél tartottam. – Csak azért kérdeztem, mert nem sok időt kapunk arra, hogy találjunk egy tökéletes estélyi ruhát, és megálmodjuk a jelmezünket – tiltakoztam. A többiek egyetértően felmorajlottak mellettem.

A polgármester elmosolyodott. – Értékelem az aggodalmadat, Cheryl. De semmi kétségem afelől, hogy pont te leszel az, aki a megadott időn belül a lehető legeredetibb jelmezt találod ki magadnak.

– De hova ez a nagy sietség? – szólalt fel Veronica a hátam mögött. – Az alapítás évfordulóján már túl vagyunk. Akkoriban senki nem emlegette az időkapszulát. Meg kell mondjam, kissé furcsának találom, hogy ilyen hirtelenjében döntöttek erről az egészről. Furcsának és talán még gyanúsnak is.

A polgármester vett egy nagy levegőt, és szemmel láthatóan a válaszon tűnődött. – Nos, Veronica, azt hiszem, igazad van. 1941-ben, a város hivatalos alapításakor szervezett eseményen a város vezetősége valóban lezárt egy időkapszulát, amelyet kifejezetten hetvenöt évvel később akartak felnyitni, az alapítás évfordulóján. Ezzel akartak tisztelegni a legutoljára megrendezett Riverdale Mulatságnak.

– Úgy, hogy azután törölték a fesztivált? – szólalt meg Betty, először Jugheadre, majd Veronica felé pillantva.

Hermione Lodge a füle mögé simított egy hajtincset. – Közben fejlődtek a dolgok – magyarázta. – A mulatság eredeti célja egy jóval fáradtságosabb és keményebb időszakra való megemlékezés volt. Az időkapszulát azért tartották megfelelő emléknek, mert a város inkább a pozitív rezgésekre akarta a figyelmet ráirányítani, mint a bizonytalanságra. Hamarosan sok új hagyomány meggyökeresedett itt. Például az újévi palacsinta reggeli.

Felálltam a helyemről. Elegem lett ebből. – És bár én normál esetben azt mondanám, hogy ki ne kedvelné a frissen a sütőből kivett forró süteményt, azt hiszem, itt az idő, hogy abbahagyjuk ezt a kihallgatást, emberek. Ez a fesztivál egy ajándék. Ezért inkább ne szedjük szét teljesen.

Körülöttem megint ujjongásban törtek ki. Az én morcos, jótékonykodó unokahúgom, és nyavalygó, jókedvre képtelen, lúzer serege, nos ők egyértelműen kisebbségben voltak a kételkedéseikkel és rágalmaikkal. És a többi Bulldog? Mi készen álltunk a mulatságra.

A polgármester asszony most csöndre intett mindenkit. Lassan el is csöndesedtünk. – Az időkapszulát természetesen a 75 éves jubileum napján kellett volna felnyitni. Csakhogy… – Egy pillanatig fészkelődött, mintha elgondolkozna valamin.

Aztán ránk nézett és szemében eltökéltség villant. – Nem titok, hogy a jubileum idején Riverdale-ben… nem volt túl rózsás a helyzet. Ezért döntöttek úgy, hogy nem alkalmas az idő a kapszula felnyitására.

– Milyen érdekes, hogy többes szám harmadik személyt használ – jegyezte meg Toni. Megböktem a könyökömmel.

– Azóta viszont… – A nő mintha keresné a megfelelő szót – …városunk kevesebb kihívással néz szembe.

– Ez enyhe kifejezés – vakkantotta közbe valaki. A közönség felnevetett, de nem volt felhőtlen a nevetés.

– Valóban sok minden történt, ami aggodalomra adott okot és feszültséget okozott – közölte a polgármester tényszerűen. – A városházán ezért úgy gondoltuk, most érkezett el az idő, hogy megragadjuk a pillanatot, és újraéljük azokat az időket, amelyek Riverdale-t olyan különlegessé teszik. A város alapítói is így akarták volna, és a mi hibánk volt, hogy elmulasztottuk az általuk megjelölt, különleges évfordulót. Mi azonban most egy saját évfordulót ünneplünk meg: itt az idő, hogy újraélesszük a Mulatság hagyományát!

– Ezzel száz százalékban egyetértek, polgármester asszony – szólalt meg Weatherbee igazgató, és fellépve a színpadra, átvette a szót Hermionétól. – Nagyon köszönjük, hogy időt szakított ránk, és szólt a diákjainkhoz. Ti pedig, gyerekek, mutassátok meg, hogy milyen hálásak vagytok ezért a városházának.

Erre mi engedelmesen tapsolni kezdtünk.

– A Royal Maple választásra külön asztaloknál lehet majd feliratkozni ebédszünetben, az ebédlőben – folytatta az igazgató. – Lesznek még további információk is, és önkéntes jelentkezési lapok más eseményekre. De minden benne van abban a tájékoztató levélben, amit ma reggel kiküldtünk. Reméljük, hogy mindenki legjobb tudása szerint vesz majd részt ezen az eseményen.

– Ha nem fértek hozzá a jelentkezési lapokhoz, de szeretnétek feliratkozni a versenyre, akkor nálam is megtehetitek! – Evelyn Evernever felpattant a helyéről az első sorban. A hangja energikusan zengett. Egy valaki legalább biztosan akadt, aki miatt nem kellett aggódnia a polgármesternek, hogy nem lelkesedik a fesztiválért.

Ahogy a gyűlés a vége felé közeledett, újra visszafordultam az én TeeTeem felé.

– Ismerem már ezt a nézést – jelentette ki, mint mindig, tökéletesen felmérve a helyzetet. – Láttam már ilyet.

– Miről beszélsz? – kacsintottam rá. – Csak izgatottan várom a mulatságot.

– Azt akarod, hogy szálljak be a versenybe, miközben te a helyedről nézed?

Elvörösödtem. – Hát ennyire kiismerhető lennék, Antoinette?

– Na, jó – sóhajtott fel TeeTee. – Megteszem. Te meg… talán mentorálhatnál, vagy nem is tudom, mi lenne a jó kifejezés arra, hogy végigvezetsz a Royal Maple választáson. De csak ha nem fogsz furán viselkedni.

Nagyot sikoltottam örömömben. – Oh, merveilleux! Fantasztikus lesz, meglátod! És remek kiegészítése lesz a főiskolai felvételi jelentkezésednek, miután megválasztanak győztesnek. – Már most láttam magam előtt: az én szerelmem a színpadon, ragyogva áll a tömegben, arcán azzal a tökéletes mosolyával. – Imádom, ha lehetőség adódik egy kis fényűzésre. Megígérem, hogy úgy foglak megformálni, mint egy modernkori szapphói Pygmalion.

– Na, erről beszélek… ez máris kezd furcsa lenni. Nyitott vagyok mindenre, de azért nem vagyok Eliza Doolittle.

– Hát persze, hogy nem – feleltem, és adtam neki egy puszit. – De attól még te vagy az én My Fair Ladym!

Második fejezet

Betty:

Veronica:

Betty:

Veronica:

Betty:

VERONICA

A riverdale-i városháza, ahol a polgármesteri hivatal található, egy valóságos kisvárosi építészeti csoda: magas mennyezetek, csillogó, tágas átrium, antik, politúrozott faburkolatok – minden egyben egy drámai belépőhöz. Márpedig én pont ezt terveztem. Beviharzottam anyám irodájába, félretolva egy feldúlt asszisztenst, cipőm sarka céltudatosan kopogott a padló kőburkolatán.

– Veronica! – Anyám összeszorított szájjal mosolygott. – Micsoda meglepetés! Nem kéne most az iskolában lenned… ahol a legutóbb találkoztunk? – Ahogy ott trónolt az íróasztala mögött, minden eltúlzottnak tűnt rajta: lehengerlőnek, fejedelminek és tökéletesnek. Intenzíven csillogó tekintetét belém fúrta, szemén teknőckeretes Dolce & Gabbana szemüveg, amely tökéletesen passzolt egyszerű, de sikkes Celine blúzához.

Egyik kezemmel legyintettem, aztán elhelyezkedtem egy székben vele átellenben, így pont úgy ültünk egymással szemben, mint két profi kártyajátékos egy pókerasztalnál.

– Ne aggódj, a lányod nem lógós – válaszoltam. – Épp ebédszünetem van, és úgy gondoltam, jó alkalom lenne elugrani hozzád, hogy beszéljünk egy kicsit erről a legújabb… paródiáról, amit ma előadtál a diákok előtt. – Ujjaimmal dobolni kezdtem az asztalon, miközben vártam, hogy… nem is tudom, talán valami mentegetőzésre és magyarázkodásra számítottam.

Anya felvonta egyik szemöldökét, de semmit sem mondott. Szóval akkor így folytatjuk?

– Sajnálom – folytattam, és egy pillanatra visszavonulót fújtam. Nyeltem egyet, elnyomva a kesernyés ízt a számban. – Talán túlreagálom a dolgot. – Újra végiggondoltam, de a szívverésem azon nyomban gyorsulni kezdett. Nem, nem reagálom túl.

– Nem, visszavonom. Teljes őszinteséggel nem sajnálok semmit. Anya… egy jelmezes szépségverseny?

Még mindig semmi válasz, az arca rezzenéstelen maradt. Nem csoda, hogy ő és az apám ilyen tehetséges tárgyalópartnerek.

– Verseny – ismételtem meg. – Nem lehet, hogy véletlen egy kilencvenes évek végi rom-com közepébe csöppentem? A következő mondatod az lesz, hogy most elmegyünk egyet shoppingolni a Riverdale plázába. – Megborzongtam.

Anyám végre felhagyott az előtte álló hatalmas monitor bámulásával, amely mögé addig elbújt. Felsóhajtott.

Ez a sóhaj elhallgattatott. Merem állítani, hogy jobban éreztem magam, amikor még a monitor mögött bujkált, és tartózkodást színlelt. De nem: én itt most egy nemes küldetésen vagyok. És anyámnak tudnia kellett volna: acélos tekintetem éppolyan begyakorolt és tökéletes, mint az övé. Most én is mereven rábámultam, keresztbe fontam karjaim magam előtt, és vártam a válaszát. Ne pislogj, parancsoltam magamra némán. Persze, könnyebb volt mondani, mint megtenni, de a pszichológiai hadviselés nem áll messze tőlem.

– Ne légy ilyen buta, Veronica. Tudod jól, hogy soha nem vásárolok plázában. – Mosolygott a saját viccén.

– De igen, mija – folytatta. – Egy jelmezes verseny. Nem értem, miért kell ekkora ügyet csinálnod ebből. Jó móka lesz! Te és a barátaid is élvezni fogjátok. Ez egy kisebb, nosztalgikus része egy nagyobb ünnepségsorozatnak.

– De totál szexista és archaikus. – És ez csak a kezdet. Ezenkívül giccses, de hogy őszinte legyek, ez a panaszlistám alján szerepel.

– Ugyan már, Veronica. Senki nem akarja provokálni a… női öntudatodat. Túlzásokba esel. Úgy teszel, mintha soha életedben nem tetted volna ki közszemlére a… bájaidat egy színpadon. Hadd emlékeztesselek, hogy tagja vagy a Bestiák csapatának.

– Most hívott Gloria Steinem; a második hullámos feminizmust ezzel teljesen elárultad – csattantam fel. A Bestiák csapata nem giccses, mert egy hagyományt képviselnek. Ez sok szempontból teljesen más.

– Anya, most a huszonegyedik századot írjuk. És ha valakinek, neked tudnod kell, miről szól a cheerleading, mert végre legitim sportként ismerik el, egy olyan sportként, amelyhez rengeteg edzésre, kitartásra és atlétikai ügyességre van szükség. És talán volt idő, amikor a cheerleadereket csupán díszletként tartották számon, dekoratív háttérképként egy alfahímekre szabott sporteseményen. Talán nem volt több egy kis félidős szórakoztatásnál. De ez mára megváltozott. Manapság már versenyzünk. A Bestiák pedig megnyerték a legutóbbi versenysorozatot. Azzal a koreográfiával, amiben én is segédkeztem. És ezt te is tudod.