Ripp Gábor

Két világon innen

novelláskötet

Hivatástudat

(részlet)

(...)

Bergel megtorpant, és értetlenkedve bámult Francescára.

– Különöseket kérdezel, Fran nővér.

– Ne haragudj, én csak azt szerettem volna…

– Az ott a falu istállója, és természetesen lovak lakoznak benne. Ha rám kerül a sor, csutakolom és abrakolom őket. Az istálló mellett van a kovácsműhely, ahol Korba gyártja a patkókat. Mire vagy még kíváncsi?

– Köszönöm szépen, minden tiszta és világos… messze van még az a fogadó?

– Számolj magadban ötvenig, Fran nővér, és már oda is értünk. El tudsz számolni ötvenig? Engem megtanított az apám, aki birkákat őrzött, így mindenekfelett értenie kellett a számok tudományához. Egy, kettő, három, négy… tudod folytatni?

Francesca nem válaszolt. Az istálló felől újabb émelyítő bűzhullám érkezett, és hangos nyerítés tette még nyilvánvalóbbá azt a tényt, hogy – Bergel szavaival élve – lovak lakoznak benne. Hol volt már a csodálatos kenyérillat, amit a faluba érkezvén, az erdőszélen érzett! Eltűnt, semmivé foszlott, a négylábú hátasok kipárolgása minden egyebet elnyomott. Francesca meglepő módon mégsem lamentált, hiszen ez a hamisíthatatlan tanyasi légkör annyira másnak hatott, mint amihez a nagyvárosi forgalomban hozzászokott, de még attól is gyökeresen elütött, amit a vidéki fogorvosok látogatásakor nyílt lehetősége megtapasztalni.

– Huszonhét, huszon…huszon…kilenc, harminc… – kántálta fennhangon Bergel, lépéseit a számoláshoz igazítva. Vészesen közeledtek az ötvenhez, de Francesca még semmi olyat nem látott, ami borsónyit is emlékeztette volna egy vendéglátóipari egységre. A házak errefelé csaknem kizárólag fából épültek, méghozzá erős, egészséges gerendákból. Az ablakokat ugyancsak fából eszkábált, kétszárnyú spaletta takarta, legtöbbjüket behajtották, feltehetően azért, mert a lakók nem tartózkodtak odahaza. A helybéliek továbbra sem mutatkoztak, az egyik házból viszont gyereksírás szűrődött ki.

– Ötven! – cövekelt le a fiú, és várakozón tekintett Francescára. – Mit szólnál hozzá, Fran nővér, ha elölről kezdeném a számolást?

Vagy úgy, az ötvenegy és az ötvenkettő már meghaladja a képességeidet, gondolta magában Francesca kajánul, a hatvanat és a hetvenet pedig jobb lesz, ha elfelejtjük. A falu juhászának ilyen tengersok birkával nyilván nem akadt dolga.

Hangosan azonban csak ennyit mondott:

– Megemelem a kalapomat a számolástudományod előtt. Nézd, Bergel, én nem ragaszkodom hozzá, hogy újból nekifuss és elkápráztass, csak annyit mondj, messze vagyunk még?

A fiú csodálkozva húzta össze a szemöldökét.

– De hiszen megérkeztünk! Ez itt a fogadó, Fran nővér!

Francesca az első pillanatban értetlenül meredt ifjú kísérőjére, aztán vetett egy pillantást az előttük emelkedő, jellegtelen épületre. Ez lenne a falu étkezdéje és italkimérése, ahol ráadásul gyakorta éjszakáznak különféle kuruzslók és nemeskisasszonyok? Na, és hogyan oldják meg az elszállásolást, ha a vendégek momentán kettőnél többen vannak? Átküldik őket az istállóba, mert ott valamivel több a férőhely? Francesca tisztában volt vele, hogy errefelé más mércével gondolkodnak, de ettől függetlenül megborzongott, amikor felvillant előtte az eshetőség, hogy akár még ő is rákényszerülhet a fogadó ez irányú szolgáltatásainak igénybe vételére.

Kopott, alig méternyi átmérőjű cégér árulkodott csak arról, mire számítson a vándor, aki tévedésből erre vetődik, miféle élvezetek várják, ha veszi a bátorságot, és benyit a súlyos faajtón. A cégér viszont ennél kevésbé feltűnőbb már nem is lehetett volna: csak hosszas szemlélés után vált egyértelművé, hogy egy testes ivókupát, valamint egy stilizált csirkecombszerűséget faragtak rá hozzáértő kezek. De talán nincs is szükség ennél többre, hiszen a helybeliek nyilván az utolsó emberig tudják, hol keressék a kocsmát, a hozzá hasonló zöldfülűek pedig úgyis a kérdezősködéssel kezdik, okoskodott magában Francesca. Az már csak hab a tortán, hogy a cégéren semmiféle név nem szerepelt, de még az ajtó fölé sem pingáltak hangzatos szólamokat. Ám mi mást várhat az ember egy olyan faluban, amelyet nagy általánosságban csak faluként emlegetnek?

– Tessék, csak utánad!

– Hogy képzeled, Fran nővér? Betérjek veled a fogadóba?

– Igen, pontosan így képzelem! Na, gyerünk!

A fiú nem sokáig ellenkezett, így néhány pillanattal később az elsötétített ivóhelyiségben araszoltak az egyetlen olyan asztal felé, amelyiket nem ülték körül az ivókupájuk felett némán könyökölő, vagy éppenséggel élénk eszmecserébe bocsátkozott férfiemberek. A padló hangosan recsegett lépteik alatt, de Francesca már azzal kiegyezett, hogy nem szakadt be alattuk, így nem kötöttek ki valahol a borospince mélyén, esetleg az ördög előszobájában.

Nyurga, enyhén görnyedt tartású férfi ballagott oda hozzájuk.

– Mily szemgyönyörködtető virágszálat hoztál közénk, Bergel! Kit üdvözölhetek a személyedben, szép hölgy?

– Ő Fran nővér – válaszolta meg helyette a kérdést Bergel. A fogadós behízelgő modora nem imponált különösképpen Francescának, de nem tudhatta, errefelé ez a viselkedés természetesnek számít-e, vagy csupán az ő tiszteletére komponálta ezt a nyálas köszöntőszöveget.

Erre a kérdésre még abban a minutumban választ kapott, ugyanis a szomszédos asztalnál nagy csattanás közepette felborult egy kupa, és a tartalma eláztatta az abroszt. A fogadós megpördült a tengelye körül, s nyakon csördítette az illetőt, aki a szentségtörést elkövette.

– Megmondtam, inkább a szemed folyjon ki, mint még egyszer sörben úsztasd a helyiséget, te aszott tökű, gödölye-toszogató mihaszna! Tehát Fran nővér… mi finomat szeretnének ízlelni ezek a csodálatos ajkak? – fordult vissza a regulázás után Francescához, szélesen mosolyogva. Francesca nagy kegyesen eltekintett attól, hogy halántékon vágja a fickót a reklámszatyorral, ehelyett villámgyors felmérést végzett, és megállapította, hogy a felső nagymetszőfogak menthetetlenek, és az alsók is olyan odvasak, mint egy mókuslakta erdei tölgy. Az enamelum mindenhol halványszürke árnyalatban játszik, az ínyfelület nagy részén gingivitisz figyelhető meg. A hátsó őrlőfogak feltételezhetően gyökérkezelésre szorulnak, és imitt-amott négyes vagy ötös hidak készítése javallott. A plakk hasonlóképpen burjánzik, mint a parlagfű a nyári hónapokban.

A fogadós mosolya maradéktalanul megfelelt hát a középkori paramétereknek, és még egy fantasy-filmben is megállta volna a helyét. Francesca percről percre bizonyosabb volt abban, hogy elképzelhetetlenül messzire került az otthonától.

A világától.

(...)