Sarah Morgan

A karácsonyi könyvklub

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Sarah Morgan, 2023 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: The Book Club Hotel (Harlequin Books)

Magyarra fordította: Deák B. Miklós

- Borítókép: Shutterstock

ISBN 978-615-108-074-0

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

1

HattIe

– Juharszirup Fogadó, miben segíthetek? – Hattie mosolyogva vette fel a telefont, mert már rájött, hogy nehéz kimerültnek, rosszkedvűnek vagy kétségbeesettnek tűnni, ha az ember mosolyog, pedig jelen esetben mindhárom jelző illett rá.

– Évek óta tervezem, hogy télen Vermontba utazom, aztán megláttam a közösségi médiában a fogadójukról készült képeket – áradozott egy nő a vonalban. – Olyan hangulatosnak és barátságosnak tűnik! Az a fajta hely, ahol remekül lehet pihenni.

Ez csak illúzió, gondolta Hattie. Itt nem lehet pihenni, legalábbis ő nem tud. A feje most is lüktetett, és a szeme szúrt az újabb, alvás nélkül töltött éjszaka következményeként. A házvezetőnő azzal fenyegetőzött, hogy elmegy, a főszakács pedig már két egymást követő este is elkésett, és Hattie attól tartott, hogy a mai este lesz a harmadik – ami kész katasztrófát jelentene, mert tele lesz az étterem. Tucker séf kiérdemelte a hőn áhított Michelin-csillagot, és a konfitált kacsacombja köztudottan extázisba kergette a vendégeket. De voltak napok, amikor Hattie lecserélte volna ezt a csillagot egy kiegyensúlyozottabb séfre. A férfi olyan heves vérmérsékletű volt, hogy Hattie néha azon tűnődött, miért veszi a fáradságot, hogy bekapcsolja a grillsütőt. Akár rá is ordíthatna a kacsára, és az rögvest megsülne a férfi lángoló dühétől.

Tucker tiszteletlenül viselkedett vele, és kihasználta őt. Hattie tudta ezt, és azt is, hogy valószínűleg ki kellene rúgnia. De Brent őt választotta, és ha most megválna tőle, azzal újabb szálat szakítana el, amely a múlthoz köti. Ráadásul a konfliktusok elszívják az energiáját, amiből most igazán nincs elegendő. Egyszerűbb megbékíteni a férfit.

– Örülök, hogy elnyerte a tetszését – mondta most a nőnek a telefonban. – Foglalhatok önnek szobát?

– Igen, de nagyon kényes vagyok a szállást illetően. Elmondhatom, mire van szükségem?

– Természetesen. – A hosszú és teljesíthetetlen kívánságlistára készülve Hattie ellenállt a kísértésnek, hogy beleverje a homlokát az asztalba. Ehelyett a mindig kéznél lévő papír és toll után nyúlt. – Hallgatom.

Mennyire lesz rossz vajon? Egy héttel korábban egy nő azt kérdezte tőle, magával viheti-e a házipatkányát a vakációra (a válasz: nem!), két héttel korábban pedig egy férfi azt követelte, hogy szüntesse meg a hálószobája ablaka alatt folyó patak csobogását, mert nem tud tőle aludni.

Messzemenőkig próbálta kielégíteni a vendégek szeszélyeit, de azért voltak határok.

– Szeretném, ha a szobámból kilátás nyílna a hegyekre – mondta a nő. – És egy kandallónak is örülnék.

– Minden szobánkban igazi kandalló van – felelte neki Hattie –, és a hátsó szobákból csodálatos kilátás nyílik a hegyekre. Az elülsők a folyóra néznek.

A hölgy kissé megnyugodott. Eddig jól ment a dolog.

– Hegyekre néző szobát kérek. Az ágyneműt illetően is válogatós vagyok. Elvégre életünk egyharmadát alvással töltjük, szóval ez fontos, nem gondolja?

Hattie irigységet érzett. Ő biztosan nem töltötte az élete egyharmadát alvással. Egy kisgyermek nevelése, a fogadó vezetése és a férje elvesztése miatti gyász következtében alig aludt. Álmodozott az alvásról, de sajnos általában csak akkor, amikor ébren volt.

– Az ágynemű természetesen fontos.

Azt mondta, amit elvártak tőle. Így tett akkor is, amikor két évvel ezelőtt a rendőrség bekopogott hozzá, hogy közölje vele, szeretett Brentje meghalt egy furcsa balesetben. Az egyik épületről leesett egy tégla, amikor a bankba menet éppen arra sétált, és fejbe vágta.

Megalázó volt visszaemlékeznie, hogy az első reakciója az volt, hogy felnevetett (meg volt győződve róla, hogy ez csak egy rossz vicc, mert normális embereket nem ölnek meg véletlenszerűen leeső téglák, nem igaz?), de aztán rájött, hogy a rendőrök nem nevetnek vele, és ez valószínűleg nem azért van, mert nincs humorérzékük.

Megkérdezte tőlük, hogy biztosak-e benne, hogy Brent meghalt, majd bocsánatot kellett kérnie tőlük, amiért megkérdezte, mert természetesen biztosak voltak benne.

Miután megismételték a rossz hírt, Hattie udvariasan megköszönte. Aztán készített nekik egy csésze teát, mert A: félig angol volt, és B: sokkos állapotba került.

Amikor megitták a teát, és megettek két házi készítésű fahéjas süteményt, úgy kísérte ki őket, mintha becses vendégek lennének, akik megtisztelték a jelenlétükkel, és nem olyan hivatali emberek, akik egy rövid beszélgetés alatt összetörték az egész világát.

Miután elmentek, öt teljes percig bámulta a csukott ajtót, és próbálta felfogni a történteket. Néhány perc alatt teljesen megváltozott az élete, a Brenttel tervezett közös jövőjük elszállt, a reményei összetörtek.

Bár két év telt el azóta, még mindig voltak olyan napok, amikor nem érezte úgy, hogy ez a valóság. Amikor még mindig azt várta, hogy Brent belép az ajtón a lendületes lépteivel, tele izgalommal, mert van egy zseniális ötlete, és alig várja, hogy megossza vele.

Azt hiszem, össze kellene házasodnunk…

Azt hiszem, családot kellene alapítanunk…

Azt hiszem, meg kellene vennünk azt a régi fogadót, amit a vermonti kirándulásunkon láttunk…

Angliában találkoztak a főiskola utolsó évében, és Hattie-t az első pillanattól kezdve magával ragadta Brent lelkesedése. A diploma megszerzése után mindketten munkát vállaltak Londonban, de aztán két dolog is történt. Brent nagymamája meghalt, és nagy összeget hagyott rá, ők pedig elutaztak Vermontba. Beleszerettek a helybe, és ő most itt áll huszonnyolc évesen, özvegyen, ötéves gyermeküket nevelve, és vezetve a történelmi jelentőségű fogadót. Egyedül…

Mióta elvesztette Brentet, megpróbált mindent úgy intézni, ahogy a férfi szerette volna, de ez nem bizonyult könnyű feladatnak. Aggódott, hogy egyedül nem lesz képes rá. Aggódott, hogy végül elveszíti a fogadót. Leginkább pedig amiatt aggódott, hogy nem lesz elég jó anyja a lányuknak. Most, hogy Brent elment, két szülő helyett kellene teljesítenie – de hogyan lehetne két ember, amikor legtöbbször még magát sem érzi teljes értékűnek?

Rájött, hogy miközben elmerült az önsajnálatban, a telefonáló nő egyfolytában beszélt.

– Elnézést, megismételné?

– Szeretném, ha az ágynemű pamut lenne, mert gyakran leizzadok éjszaka.

– Van pamut ágyneműhuzatunk, úgyhogy ez nem lesz probléma.

– És legyen rózsaszín.

– Tessék?

– Szeretném, ha a huzat rózsaszínű lenne. Úgy érzem, attól jobban alszom. A fehér túl rikító, és a pasztellszínek lehangolnak.

Rózsaszín ágynemű…

– Rendben, feljegyzem. – Hattie felkapott egy jegyzettömböt, és odafirkantotta az emlékeztető mellé, hogy Segítség!!!!, négy felkiáltójellel. Írhatott volna valami durvábbat is, de a lánya már tudott olvasni, és ezt a képességét, ahol és amikor csak tudta, előszeretettel bizonyította. Így Hattie megtanulta, hogy odafigyeljen arra, mit ír, és mit hagy szanaszét heverni. – Gondolt már valamilyen konkrét dátumra?

– A karácsonyra. Karácsonykor szeretnék odamenni. Az a legjobb időszak, nem igaz?

Nekem ugyan nem, gondolta Hattie, miközben ellenőrizte a szobák foglaltságát. Az első karácsonya Brent halála után borzalmas volt, és a tavalyi sem alakult sokkal jobban. Legszívesebben bebújt volna a takaró alá, amíg vége nem lesz, de azt várták tőle, hogy ünnephez illő örömöt vigyen mások életébe. És most megint november vége van, karácsonyig már csak néhány hét maradt.

Feltéve, hogy nem veszít el több munkatársat, megtalálja majd a módját, hogy átvészelje az ünnepeket. Kétszer már túlélte, és harmadszor is sikerülni fog.

– Szerencséje van. Maradt még néhány szabad szobánk, többek között egy kétágyas, amely a hegyekre néz. Szeretné, ha lefoglalnám önnek?

– Sarokszoba? Szeretem, ha egynél több ablaka is van.

– Nem sarokszoba, és csak egy ablaka van, de csodálatos kilátás nyílik belőle, és van egy fedett erkélye is.

– Nincs lehetőség két ablakra?

– Sajnos nincs. – Mit kellene tennie? Üssön egy lyukat a falba? – De küldhetek egy videót a szobáról, mielőtt döntést hoz, ha az segít.

Mire felírta a nő e-mail-címét, és huszonnégy órára lefoglalta a szobát, valamint válaszolt a többi kérdésre is, már fél óra eltelt.

Amikor a nő végül befejezte a beszélgetést, Hattie felsóhajtott. A karácsony kész rémálomnak ígérkezett. Még gyorsan jegyzetet írt a foglalás alá: rózsaszín ágynemű!

Hogyan kezelné ezt Brent? A kérdést naponta vagy milliószor feltette magának, és időnként rápillantott az íróasztalán lévő két fénykép egyikére. Az egyik Brentet ábrázolta, amint a lányukat feldobja a magasba. Mindketten nevetnek. Hattie már rájött, hogy a szebb időkre való emlékezés átsegíti az embert a legrosszabbon.

Éppen rózsaszín vászon ágynemű után keresgélt az interneten, amikor valaki hangosan megköszörülte a torkát.

Felnézett, és Stephanie-t, a házvezetőnőt látta meg, amint rábámul.

Stephanie volt Brent másik régi embere. Szinte az egész személyzetet ő választotta ki. Mielőtt felvette volna Stephanie-t, a nő egy neves bostoni szálloda házvezetőnője volt. Az ajánlása kifogástalan, mondta Brent, miután interjúra hívta Stephanie-t, és valóban rátermettnek, határozottnak találta.

Hattie ez utóbbival egyetértett. Többször rámutatott, hogy Stephanie viselkedése már-már a gorombaság határát súrolja, és nehéz lesz kezelni, de Brent elhessegette az aggodalmait, és biztosította, hogy ő fogja kézben tartani a személyzeti ügyeket, így ez az ő problémája lesz. Csakhogy most ez is Hattie dolga lett, vagyis az ő problémája. Minden az ő problémája!

– Fáj a torkod, Stephanie?

Tudta, hogy nem kellett volna ezt mondania, de a házvezetőnő könyörtelen hozzáállása felbosszantotta. A vele való foglalkozás is energiát rabolt el tőle. Stephanie tisztelte Brentet (voltak pillanatok, amikor Hattie elgondolkodott rajta, vajon tényleg csak tiszteletet érez-e iránta), és táplálta a lelkesedését, de az asszony Hattie szelídebb természetét egyértelműen irritálónak találta.

– Nagyobb problémáim is vannak, mint a torokfájás! Az a lökött lány összeszedett valami piros holmit az ágyneművel együtt, amikor a folyóra néző szobát takarította.

Hattie úgy tett, mintha nem értené.

– Nem vagyok benne biztos, hogy tudom, mire gondolsz.

– Chloe-ra. – Stephanie szája pengevékonnyá keskenyedett. – Igazi katasztrófa az a lány. Már nem is számolom, hányszor figyelmeztettem, rázza ki az ágyneműt, hogy megbizonyosodjon róla, a vendégek nem hagytak-e valamit az ágyban. Figyelmeztettelek, hogy ne vedd fel őt, fogalmam sincs, miért tetted meg mégis. És most ez történt.

Hattie azért vette fel Chloe-t, mert barátságos és lelkes volt, ami szerinte fontos. Egy olyan intézmény, mint a Juharszirup Fogadó, a hírnevéből él, és az pont annyira jó, amennyire a személyzete. Chloe gondoskodó volt mindenkivel, és azt éreztette a vendégekkel, hogy fontosak. Stephanie viszont inkább olyan volt, mint egy doberman, aki egy telepet őriz.

– Chloe melegszívű és segítőkész, a vendégek szeretik. Biztos vagyok benne, hogy nem fogja újra megtenni.

– Brent soha nem vette volna fel.

Hattie úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna.

– Brent nincs itt.

Stephanie-ban volt annyi jóérzés, hogy ne feszegesse tovább ezt a témát.

– Tudom, hogy az elmúlt néhány év nehéz volt számodra, Harriet, és nem vagy született vezető, de keménynek kell lenned az alkalmazottakkal. Tiéd a fogadó, és most te vagy a főnök. Az a te bajod, hogy túl kedves vagy. Egy jó vezetőnek képesnek kell lennie arra, hogy kirúgjon valakit.

Hattie-nek nem állt szándékában kirúgni Chloe-t. Ő volt azon kevés munkatársak egyike, aki nem teremtett feszültséget maga körül.

– Ez az első munkahelye – mondta Hattie. – Még tanulja a dolgot. Előfordul, hogy hibázik.

– Ennek a fogadónak minőségi szálláshelynek kellene lennie. Az első osztályú helyek nem tűrik a hibákat.

Az egész vállalkozás hiba volt, gondolta Hattie fáradtan. Mit is gondoltál, Brent, amikor belevágtál?

– Beszélek vele. Hol van most?

– A mosókonyhában sír. Remélem, nem a lepedőbe fújja az orrát.

Talán együtt sírhatnánk, gondolta Hattie, miközben átment a hangulatos recepción, és elhaladt a könyvtár nyitott ajtaja mellett. Vágyakozó pillantást vetett a teli könyvespolcokra, és azt kívánta, bárcsak lenne ideje letelepedni egy karosszékbe a pislákoló tűz mellett, és elmenekülni egy időre a munkából. A könyvtár volt a kedvenc helyisége, és semmit sem szeretett jobban, mint amikor látott valakit egy könyvvel a kezében, összegömbölyödve az egyik kanapén.

Időnként irigyelte a vendégeit, akiket elkényeztettek, gondoskodtak róluk, minden szükségletükre odafigyeltek, minden kívánságukat teljesítették. A vendégei elégedettnek tűntek, és legtöbbjük újra foglalt, így talán nem is végzett olyan rossz munkát fogadósként, még akkor sem, ha rémes embereket irányított. (Vagy csak nem volt jó abban, hogy rémes embereket irányítson?)

Lement a földszintre, és pontosan ott találta Chloe-t, ahol Stephanie mondta: a mosókonyhában.

A szeme vörös volt a sírástól, de gyorsan megtörölte az arcát, amikor meglátta Hattie-t.

– Sajnálom – motyogta. – Azt mondta, négy percen belül le kell cserélnem az ágyneműt, úgyhogy igyekeztem gyorsabban haladni. Elszúrtam, tudom, hogy elrontottam, de Mrs. Bowman mindig annyira ráncolja a homlokát, hogy ideges leszek tőle, és akkor hibázom.

Hattie elgondolkodott rajta, hogy bevallja-e, miszerint Stephanie Bowman ugyanilyen hatással van rá is.

– Ne aggódj emiatt. – Megveregette a lány vállát. – Nincs semmi baj.

– De igen, van. Az ágynemű tönkrement. – Chloe arca még vörösebb lett. – Hófehérnek kellene lennie, most meg rózsaszínű. És nem halvány rózsaszín, hanem rózsaszín. Megpróbálom újra kimosni, de azt hiszem, ez a szín már benne marad. Ki kell dobni az egészet.

– Tényleg nem… – Hattie keze megállt a levegőben, miközben legyinteni akart. – Várjunk csak, rózsaszínt mondtál?

– Igen. Egy piros sapka volt az oka. Azt hiszem, Mr. Graham Mikulás-jelmezének része volt. Ő bérelte, és nyilvánvalóan nem volt színtartó. – A lány a homlokát ráncolta. – És ez furcsa, mert megesküdtem volna, hogy az egész jelmezt bepakoltam neki, a sapkával együtt. Nagyon óvatos voltam, de valahogy a sapka összekeveredhetett a szennyessel, úgyhogy azt hiszem, mégsem raktam el.

Hattie pislogott.

– Mikulás-jelmez?

– Mr. és Mrs. Graham Ohióból. Két éjszakát töltöttek az Almabor lakosztályban. A férj elmondta, hogy Mrs. Graham arról fantáziált, hogy eltöltsön egy éjszakát a Mikulással, ezért bérelt egy jelmezt, hogy meglepje.

– Még csak november van!

– Nem hiszem, hogy ez érdekelte volna. Vett valami ünnepi témájú szexuális játékszert is, de nem kérdeztem tőle a részleteket. Féltem, hogy ez tönkretenné a karácsonyomat.

– Valóban. – Hattie-t annyira ledöbbentette a dolog, hogy egy pillanatra elfelejtette, mennyire fáradt. – Honnan tudod mindezt?

– Az emberek szeretnek beszélgetni velem – mondta Chloe –, ami, hogy őszinte legyek, néha kicsit fárasztó, de érdekes felfedezésekhez vezet.

– Rózsaszín ágynemű? – Hattie lekapott egy doboz papír zsebkendőt a mosókonyha polcáról, és átnyújtott egyet a lánynak. – Ne sírj, Chloe, lehet, hogy ezzel még szívességet is tettél nekem.

Chloe fogta a zsebkendőt, és kifújta az orrát.

– Tényleg?

– Igen. Vannak vendégek, akik szívesen aludnának rózsaszín ágyneműben. Megnyugtató szín, nem tudtad?

– Nem. – A lány zavartnak tűnt. – Nem tudtam.

– Nos, most már tudod. Tedd félre a rózsaszín ágyneműt, semmiképpen se dobd ki. – Hattie visszasietett a recepcióhoz, ahol Stephanie várta, miközben türelmetlenül dobolt az ujjaival.

Hattie mély lélegzetet vett, és elmosolyodott, remélve, hogy ezzel csökkenti a feszültséget és javítja a hangulatot.

– Minden rendben.

Stephanie beszüntette a dobogást, de távolról sem enyhült meg.

– Kirúgtad?

– Nem, nem rúgtam ki. Csak egy kis félreértés volt.

Vagy egészen másról volt szó? Valami, amit Chloe mondott, ott motoszkált Hattie fejében…

– Igazán furcsa, mert úgy tűnt, Chloe meg van győződve arról, hogy a piros sapkát is elpakolta a Mikulás-jelmez többi részével együtt, amit Mr. Graham bérelt. Nem tudott rájönni, hogyan keveredhetett össze a szennyessel.

Stephanie meg sem rezdült.

– Valószínűleg azért, mert figyelmetlen. Túlságosan elnéző vagy vele. Brent kirúgta volna.

Brent semmiképp sem rúgta volna ki Chloe-t, de megtalálta volna a módját, hogy Stephanie-t kordában tartsa.

Hattie-nek volt egy olyan érzése, hogy Stephanie azt akarja, hogy ő belebukjon a vállalkozásába.

– Egy csapat vagyunk – mondta most Hattie –, és az a feladatunk, hogy támogassuk egymást.

Szerencséjére Gwen és Ellen Bishop, a két, nyolcvanas éveiben járó nővér, akik a fogadó megnyitása óta törzsvendégek voltak, éppen ezt a pillanatot választották, hogy betévedjenek a recepcióra. Hattie még soha nem könnyebbült meg ennyire, hogy láthatja őket.

– Bocsáss meg, Stephanie, a vendégeinkkel kell foglalkoznom.

Odasietett a nővérekhez, és olyan örömmel üdvözölte őket, mintha mentőcsónakot kínáltak volna neki a viharos tengeren.

– Milyen volt a reggeli?

– Finom, mint mindig. – Gwen arca sugárzott. – Az itteni juharszirup a legjobb, amit valaha kóstoltunk. Itt minden tökéletes, mint mindig, és ez csakis neked köszönhető, drága Hattie.

Bárcsak mindenki ilyen jó természetű és elégedett lenne!

– Adunk egy üveggel, amit hazavihet, Miss Bishop. Azonnal intézkedem.

– Már annyiszor mondtam, hogy hívjon Gwennek, kedvesem. – A hölgy gyengéden megveregette Hattie karját. – Fáradtnak tűnik. Nem alszik eleget?

– Jól vagyok – hazudta Hattie, mire Gwen együttérző pillantást vetett rá.

– Tovább kell lépnie – mondta az idősebb asszony. – Mindig csak aznapra gondoljon, és egyszerre csak egy lépést tegyen meg. Én is ezt mondogattam magamnak, amikor elvesztettem Billt.

– És én is ezt mondtam neked – tette hozzá Ellen, mire Gwen bólintott.

– Igen, te is ezt hajtogattad. Naponta többször. A végén már legszívesebben a fejedre borítottam volna a reggelimet.

– Erre valók a nővérek.

Hattie irigységet érzett. Jó lett volna egy kishúg, de az anyja egy héttel Hattie születése után meghalt, az apja pedig soha többé nem nősült meg. Közel álltak egymáshoz, és Hattie-nek még mindig hiányzott. Soha nem érezte ezt erősebben, mint amikor Brent meghalt. Szükségem van rád, apa!

Különösen karácsonykor szenvedett a hiányától. Az apja mindig különlegessé tette az ünnepet.

– Az a baj – mondta Gwen –, hogy az emberek az elején nagyon együttérzőek, aztán meg azt gondolják, hogy ideje továbblépni. Nem veszik észre, hogy a gyász sosem múlik el.

Hattie bólintott. Általában akkorra tartogatta a könnyeit, amikor a zuhany alatt állt egyedül, vagy a kutyát sétáltatta, de Gwen kedvessége áthatolt a visszafogottságán, és egy pillanatra attól tartott, mindjárt elsírja magát. Az érzelmek a torkát fojtogatták, és kikezdték az önuralmát.

– Ez igaz. Még mindig hiányzik az apám – vallotta be –, pedig hét éve halt meg.

Gwen kinyújtotta a kezét, és megszorította az övét.

– Az emberek, akiket szeretünk, sosem hagynak el minket igazán.

Az emberek ezt mondják, de nem igaz. Brent határozottan elhagyta őt. És ráadásul rengeteg problémával hagyta itt, amivel meg kell birkóznia.

– Az időjárás jónak tűnik a hazautazáshoz. – Ellen hirtelen témát váltott. – De mielőtt elindulnánk, van egy kis apróságunk a maga kis drágájának.

– Delphine-nek – tette hozzá a nővére, mintha Hattie-nek számos „drágája” lenne, akik közül választhatna.

– Szeretnénk elbúcsúzni tőle.

Hattie összeszedte magát.

– Egy könyvet olvas az irodámban, Rufus is vele van. Megkeresem.

Rufus, a négyéves labradorjuk Brent egyik legjobb ötlete volt. Amellett hogy lelkes és megbízható bébiszitternek bizonyult, feltétel nélküli szeretete és ragaszkodása már-már megható volt. Hattie az elmúlt két év során annyi könnycseppet hullatott az aranyszínű bundájára, hogy nemigen volt szüksége fürdetésre.

– Delphi! – Hattie bedugta a fejét az iroda ajtaján, és azt látta, hogy a lánya hason fekszik, és óvatosan lapozgatja a könyvét, miközben Rufus védelmezőn fekszik mellette. Most felemelte a fejét, éberen ránézett, és a farkát a padlónak csapkodta. Erre már Delphi is felnézett. Az arca felderült.

– Tudtad, hogy a T-Rexnek hatvan foga volt?

– Nem tudtam. Mindig tanítasz nekem valami újat.

– Jártak a dinoszauruszok fogorvoshoz?

– Nem, nem mentek fogorvoshoz. – Hattie-nek fogalma sem volt, honnan örökölte Delphi a dinoszauruszok iránti megszállottságát, de kifejezetten szórakoztatta.

A szíve hirtelen megtelt melegséggel. Ez a gyermek volt az egész világa.

Szerencsés nő, és erre folyton emlékeztetnie kell magát.

Mintha csak tegnap döbbent volna rá, hogy terhes… A lánya olyan gyorsan nőtt fel, hogy az már ijesztő.

– A dinoszauruszokról majd később még mesélhetsz, de most Miss Bishopék szeretnének elbúcsúzni tőled.

– Elmennek? Ne! Nem akarom, hogy elmenjenek. – Delphi feltápászkodott, a szoknyája a harisnyájához tapadt. – Utálom, amikor az emberek elmennek.

Hattie érezte, hogy összeszorul a szíve.

– Én is. De egy hónap múlva visszajönnek. Karácsonykor is itt lesznek, emlékszel? – Feltéve, hogy az élet nem tartogat számukra valami csúnya eseményt, például egy téglát, amelyik éppen akkor esik a fejükre egy épület tetejéről, amikor arra járnak.

Abba kell hagynia ezt a fajta gondolkodást! Kezdett a katasztrófák megszállottjává válni, pedig nem akarta, hogy a lánya mindentől félve élje az életét, és minden lépésnél valami tragédiától rettegjen.

Delphi kiszaladt az irodából, és szorosan megölelte Miss Bishopékat.

– Ne menjetek el! Azt akarom, hogy örökre itt maradjatok.

– A dolgok állandóan változnak, kedvesem. Ilyen az élet. – Gwen gyengéden megsimogatta Delphi haját, és Ellen szeme könnyes lett.

– Édes gyermekem! Hamarosan visszajövünk, de addig is van valamink a számodra. Egy apró ajándék.

A nővérek felváltva megölelgették Delphit, majd egy szépen becsomagolt tárgyat adtak át neki.

– Ajándék? – Delphi szeme tágra nyílt, és óvatosan a kezébe vette a csomagot. – De még nincs is karácsony!

– Ez nem karácsonyi ajándék – mondta Ellen. – Valójában nem is ajándék. Ez egy könyv, és a nővérem meg én úgy gondolunk a könyvekre, mint mindennapi szükségletre, nem pedig holmi luxusra.

– Mi az a szükséglet? – Delphi megállt kicsomagolás közben a szó hallatán.

– A szükséglet olyasvalami, amire szükséged van – mondta Gwen –, mint például az étel vagy a víz.

– Néha Rufus azt hiszi, hogy a könyv étel. – Delphi a szalaggal babrált. – Kinyithatom? – Az anyjára nézett engedélyt kérve, mire Hattie elmosolyodott.

– Milyen kedves! Igen, kibonthatod. És mit kell mondani Miss Bishopéknak?

– Köszönöm. – Delphi megrántotta a szalagot, és feltépte a papírt. – Köszönöm, köszönöm!

– Tudom, hogy szereted a könyveket, kedvesem – mondta Gwen, és Ellen rábólintott.

– A könyvek egy másik világba repítenek.

Jó lenne egy másik világ, gondolta Hattie. Szeretne egy olyan világban élni, amelyben még mindig mellette van Brent és az apja is. Egy kis szerencsével az ő alternatív világában nem lenne Stephanie vagy Tucker séf, vagy bárki, aki a kiabálást használja elsődleges kommunikációs formaként.

Segített a nővéreknek a csomagjaikkal, és amikor visszatért a recepcióra, a telefon ismét csörögni kezdett.

Éppen a kagyló után akart nyúlni, amikor Stephanie eléje lépett.

– A probléma még nem oldódott meg. Vagy Chloe megy el, vagy én.

Hattie ellenállt a kísértésnek, hogy azt mondja: „Menj! Most rögtön!” Nem engedhette meg magának, hogy bárkit is elveszítsen, ráadásul Stephanie kirúgása miatt hűtlennek érezné magát Brenthez. Próbálta összetartani, amit a férje elkezdett, mert nem hagyhatta, hogy szétessen.

A telefon még mindig csörgött, és a gyomra összeszorult az idegességtől. Ha megmozdulna, hogy felvegye, Stephanie azt gondolná, hogy nem veszi komolyan.

– Remélem, tudod, mennyire értékellek téged, Stephanie. – Közben viszketett a tenyere, hogy felvegye a telefont. – Fontos része vagy a Juharszirup Fogadó népes családjának. – Megborzongott. A gondolat, hogy Stephanie a „családja”, túl messzire vezetett volna.

– Akkor valaminek változnia kell, különben be fogok sokallni. – Ezzel a figyelmeztetéssel Stephanie elsétált, Hattie pedig bénán bámult utána.

Én is be fogok sokallni!

Megfordult, hogy felvegye a telefont, de Delphi ért oda előbb.

– Juharszirup Fogadó, Delphine Maisy Coleman beszél – mondta óvatosan, minden szót szépen artikulálva. – Miben segíthetek?

Aztán bűntudatosan az anyjára pillantott. Tudta, hogy nem szabadna felvennie a telefont, de ez nem akadályozta meg abban, hogy mégis megtegye.

– Mrs. Peterson! – Mosoly terült szét az arcán. – Vannak könyveim! Új könyvek.

Hattie hallgatta, ahogy Delphi mesél a szomszédjuknak a legújabb ajándékáról, és izgatottságában kissé dadog.

– Anyu most nem tud beszélni, mert besokallt.

Hattie összerezzent. Tényleg hangosan kimondta volna ezeket a szavakat?

Óvatosabbnak kellett volna lennie, különösen Delphi előtt, aki olyan, mint egy szivacs, mindent magába szív, ami körülötte történik. Mindent, amit meghallott, elraktározott, majd a lehető legrosszabb pillanatban megismételte.

Hattie kinyújtotta a kezét a telefonért, Delphi pedig átadta neki. Lecsúszott a székről, és elindult vissza az irodába, ahol Rufus türelmesen várakozott, fejét a mellső mancsára hajtva.

– Helló, Lynda! Hogy vagy?

– Jól, drágám, a kérdés az, te hogy vagy. Már jó ideje nem láttunk. Delphi azt mondta, hogy besokalltál.

– Rosszul hallotta. Ez egy új desszert, amit az étteremben próbálunk ki. – Hattie vadul improvizált. – Egy csokoládépuding, olvasztott csokoládéval leöntve. Úgy hívjuk, hogy Sokcsokis álom.

– Finomnak hangzik. Alig várom, hogy megkóstoljam! Tudom, hogy folyton ezt mondom, de Delphi nagy kincs. Csodálatos anya vagy, Hattie, és nagyon jól boldogulsz. Brent büszke lenne rád.

Biztos?

Hattie megbirkózott a férje elvesztésével, valahogy túlélte, de ez nem ugyanaz.

Tudta, hogy szerencsés, amiért olyan szomszédai vannak, mint Petersonék. Az övék volt a fogadóval szomszédos farm, és ők szállították a konyhába a nyersanyagokat, valamint a karácsonyfákat is, amelyeket Hattie az ünnepekre majd feldíszít. Ami üzleti kapcsolatnak indult, mély barátsággá fejlődött.

Lynda egyszer megemlítette, mennyire szeretett volna egy lányt, és Hattie-nek megfordult a fejében, hogy azt felelje: „Fogadj örökbe, itt vagyok!”

– Hattie? – Lynda hangja szelíd volt. – Jól vagy, drágám?

– Igen. Tökéletesen.

– Mert ha segítségre van szükséged, tudod, hogy itt vagyunk neked. Noah egy szempillantás alatt odaér, ha valamit meg kell javítani.

Noah… Hattie teste megfeszült, és a szíve kicsit hevesebben vert.

– Nem kell átjönnie. Minden rendben van.

Noah volt Petersonék fia, és az apjával együtt dolgozott a farmon.

Jóbarátja volt neki is, egészen addig, amíg néhány héttel korábban el nem rontott mindent. Aznap este volt a halloweeni parti, amelyet Petersonék minden évben megrendeztek a farmjukon a helyi közösség számára. A gyerekek beöltöztek, volt szellemvadászat, kísérteties élmények és rengeteg cukros finomság.

És ott volt Noah is.

Hattie lehunyta a szemét. Megígérte magának, hogy nem fog többé rá gondolni. Csak egy csók volt, semmi több. Nagyon rossz napja volt, elveszettnek és magányosnak érezte magát, és félt a jövőtől. A férfi éppen ott állt mellette, széles vállúan, erősen, kedvesen és – igen, be kell ismernie – szexin. Ő özvegy (annyira utálta ezt a szót!), Noah pedig egyedülálló, szóval igazából nem volt semmi probléma, kivéve, hogy most kínosan érezte magát, borzasztóan kínosan, és egyáltalán nem tudta, mit fog mondani, amikor újra találkoznak.

A legrosszabb az, hogy bűntudata volt. Szerette Brentet. Még mindig szereti Brentet. Mindig is szerette. De megcsókolta Noah-t, és ez az egyetlen, eget rengető, észbontó csók volt a legjobb dolog, ami az elmúlt két évben történt vele, ám egyben a legzavaróbb is.

– Ne küldd át Noah-t. Semmit sem kell megjavítani, Lynda.

Kivéve őt. Őt mindenképpen rendbe kell hozni. Miért csókolta meg Noah-t? Hibáztathatta volna a sötétséget vagy azt, hogy megijedt a gyerekek szellemhangjaitól az erdőben, vagy épp a „boszorkányfőzetet”, amelyről kiderült, hogy sokkal erősebb, mint képzelte, és garantáltan ledöntötte volna a legkeményebb boszorkányt is a seprűnyélről. De leginkább saját magát hibáztatta.

– Van valami oka, hogy felhívtál?

– Igen. Noah szeretné tudni, döntöttél-e már az idei karácsonyfa-rendelésről. A legszebbeket akarja kiválasztani nektek.

A tény, hogy a férfi nem maga hívta fel, elárulta neki, hogy legalább annyira megbánta a csókjukat, mint ő.

– Még gondolkodnom kell rajta, Lynda, de hamarosan küldök egy e-mailt Noah-nak.

– E-mailt? – Lynda hangja kissé zavartnak tűnt. – Személyesen is elmondhatnád neki, drágám.

Megtehetné, de akkor a férfi szemébe kellene néznie, és erre még nem állt készen. Biztos volt benne, hogy Noah sem. Keveset tudott a férfi múltbeli kapcsolatairól. Bostonban élt, miután lediplomázott, és egy online marketinges cégnél dolgozott. Látva, mennyire jól érzi magát a szabadban, nehéz volt elképzelni, hogy egy üvegfalú irodában ült, és egy képernyőt bámult. De úgy tűnik, mégis ezt csinálta, amíg az apja össze nem törte az egyik traktort, és épphogy csak megúszta élve. Noah hazatért, és azóta a szüleivel együtt dolgozott a farmon, és minden szabadidejét azzal töltötte, hogy az egyik pajtát átalakította a saját otthonává.

– Ő is elfoglalt, én is elfoglalt vagyok, és nyilván felhívhatnám, de e-mailben talán egyszerűbb lenne. – És mindkettőjük számára kevésbé kínos.

Lynda szünetet tartott.

– Természetesen, tedd azt, ami a legjobb neked. Ha eldöntötted, csak szólj. Delphivel gyertek át hozzánk december első hétvégéjén, ahogy tavaly is. Szánkózni fogunk, és hóembert is építünk. Ti ketten segíthetnétek nekem karácsonyi koszorúkat és füzéreket készíteni, aztán pedig Noah-val kimehetnétek az erdőbe, és választhatnátok egy különleges fenyőfát a saját nappalitokba. Örülnék nektek, és Delphi is jól érezné magát. Emlékszel, amikor Noah-t „Karácsonyfaembernek” hívta?

– Igen. Még mindig így gondol rá. – Talán valahogy el tudná intézni, hogy Delphi és Noah együtt válasszanak fát, ő pedig ezalatt segíthetne Lyndának a konyhában.

– A Juharszirup Fogadó karácsonykor mindig a legszebb arcát mutatja. Tudom, hogy ez zsúfolt időszak neked, úgyhogy ígérd meg, hogy ha bármire szükséged van, szólsz!

– Úgy lesz. – Hattie-t meghatotta Lynda kedvessége. – Köszönöm.

– Tudom, hogy nehéz volt. Az élet kihúzta a szőnyeget a lábad alól, az biztos, de némi vigaszt nyújthat a tudat, hogy elérted az álmodat.

Nem, gondolta Hattie, nem az ő álmát érte el, hanem Brentét, és az nem ugyanaz. De ezt nem mondhatja el senkinek. Ez a hely jelentett mindent Brentnek, és az összes megtakarításukat arra költötték, hogy olyanná tegyék, amilyen ma. Kezdetben neki is volt néhány saját ötlete, de Brent nem gondolta, hogy működni fog, így az ő tervét követték. Aztán Hattie lett az álmai valóra váltója, és ez a teher nyomasztó volt.

Mi van, ha mindent elront? Szerette a vendégeket, és élvezte, hogy különlegessé teheti az ott-tartózkodásukat, de a személyzet irányítása kikészítette.

Talán ezért csókolta meg Noah-t. Egy rövid időre le akarta dobni magáról a felelősség terhét, és fiatalnak, könnyednek, spontánnak akarta érezni magát, ahelyett hogy a jövőre vonatkozó aggodalmak nyomasztanák.

Huszonnyolc éves volt, de legtöbbször százévesnek érezte magát.

Miután ismét biztosította Lyndát, hogy tényleg nincs szüksége segítségre, befejezte a hívást, és a következő pillanatban érezte, ahogy Delphi átkarolja a lábát.

– Anyu, szomorú vagy?

Hattie összeszedte magát.

– Nem vagyok szomorú. Ez nem a szomorú arcom, hanem az elgondolkodó arcom.

– A karácsonyra gondolsz? Én is sokat gondolok a karácsonyra.

– Igen, a karácsonyra gondoltam. – Nem Noah-ra, vagy a férfi szájának csábító érintésére, vagy arra a röpke pillanatra, amikor úgy érezte, hogy talán, de csak talán, az élet egyszer újra jó lesz, ha ő kitart. – Már alig várom.

– Hozhatunk holnap egy fát? – Delphi reménykedve nézett fel rá, és Hattie megsimogatta a lánya haját. Érezte, ahogy a puha fürtök csiklandozzák a tenyerét.

– Még nem, drágám. Meg kell várnunk a december első hetét, különben a fa… – Szünetet tartott. A „meghal” mostanában nem tartozott a kedvenc szavai közé. – …kiszárad, mire eljön a karácsony.

És nem a fa az egyetlen, ami kiszárad és elpusztul…

Ahogy a Bishop nővérek mondanák: ilyen az élet.

Valami csodára lenne szüksége, de abból nem sok akad, így jelenleg hajlandó lenne beérni egy olyan szakáccsal is, akinek nincsenek dühkezelési problémái, valamint egy olyan házvezetőnővel, akinek van humorérzéke, és barátságos a vendégekkel.

2

ERICa

Tényleg ezt akarta csinálni? Minden szabályát megszegte! Egész eddigi életében ezt igyekezett elkerülni.

Talán a negyvenéves kora miatt valami felrobbant az agyában…

Erica hason feküdt az ágyán, és úgy érezte, mintha valami szakadék szélére készülne lépni. A laptopja képernyőjén egy képeskönyvbe illő, hóval körülvett, ünnepi fényben tündöklő, tökéletes fogadó képe jelent meg. Az ablakokban ragyogtak a fények. A szállodakritikusok „varázslatosnak” és „romantikusnak” nevezték. Erica nem hitt a varázslatban, és nem volt romantikus sem. Bámulta a képet, és érezte, hogy a szíve hevesebben kezd dobogni. Kételkedni kezdett magában és az elhatározásában. De ha egyszer megtette, akkor kész. Nem gondolhatja meg magát. Nem lehet visszavonni a döntést.

Morogva felállt, és a szállodai szoba ablakához sétált. Az ablakon túl ott nyüzsgött a város. Az emberek siettek, lehajtott fejjel, melegen bebugyolálva a csípős hideg ellen. Az alatta lévő téren, úgy tűnt, valamiféle piacot tartanak.

Az üvegnek támasztotta a fejét.

Mi baja van? Határozott ember volt, és ezt a döntést is úgy hozta meg, ahogy minden más döntését: az előnyök és hátrányok mérlegelésével. Semmilyen logikus oka nem volt arra, hogy ideges legyen. És mégis ideges volt.

Hirtelen felindulásból a telefonjáért nyúlt.

Ha ezt csinálta, akkor szüksége van a barátaira.

Mivel remegett, és kissé bizonytalannak érezte magát, először Claudiával próbálkozott, de a hívás egyenesen a hangpostára ment, ami kissé aggasztotta. Claudia tízéves kapcsolata hat hónappal ezelőtt véget ért, és ő nehéz időszakon ment keresztül. Erica gyakran felhívta, hogy megkérdezze, hogy van, és Claudia általában azonnal felvette.

De ma nem.

Újra próbálta hívni, és ezúttal fontolgatta, hogy üzenetet hagy, de végül nem tette. Mit mondana? „Szia, itt Erica, és meg kell akadályoznod, hogy olyasmit tegyek, amit később megbánok.” Claudiának van elég baja így is.

Inkább Annát hívta.

A barátnője szinte azonnal felvette.

– Erica! Nem számítottam rá, hogy ma jelentkezel. Azt hittem, épp utazol. – A háttérben csattogás hallatszott. – Milyen negyvenévesnek lenni? Másképp érzed magad? Nem tudom, hogy rettegnem kellene-e ettől a naptól, vagy sem. Szükségem lesz terapeutára? Alig várom, hogy összejöjjünk, hogy együtt ünnepelhessünk!

Erica megvárta, amíg a barátnője szünetet tart, hogy levegőt vegyen.

– A negyven nem különbözik a harminckilenctől. – Ez nem volt teljesen igaz, de nem állt szándékában ezen rágódni. – Köszönöm a születésnapi üzenetedet. Egyébként még mindig szörnyen énekelsz. A videó visszarepített a főiskolai évekbe, amikor fülhallgatót kellett használnom, ha zuhanyoztál.

– Pete együttérez veled, de én szeretek énekelni, így nem fogom abbahagyni senki miatt sem. Valami baj van? Mondd el!

– Miért lenne bármi baj?

– Mert általában nem szoktál reggeli közben hívni – mondta Anna. – Olyankor megbeszélésen vagy.

– Berlinben vagyok. És ebédidő van.

– Berlinben? Irigyellek. Kilátogatsz a karácsonyi vásárra?

Erica kipillantott az ablakon, és azon tűnődött, vajon a lenti téren is karácsonyi vásárra készülődnek-e.

– Természetesen nem a karácsonyi vásárokat látogatom. Velem beszélsz: dolgozom. Egy konferencián vagyok. Ráadásul még csak november van.

– A karácsonyi vásárok gyakran már novemberben kinyitnak. Biztosan el tudsz szabadulni, ha akarsz.

Hogy lehet két ennyire különböző ember ilyen jó barát?

– El tudnék szabadulni, de miért tenném?

– Hogy jól érezd magad? Hogy karácsonyi hangulatba kerülj? Forralt bor és csengőszó? Nem, azt hiszem, neked ez nem menne. Nem számít. Claudia és én már rég felhagytunk azzal, hogy bevonjunk az ünnepi készülődésbe. Szóval ha nem azért hívsz, hogy féltékennyé tegyél a mézeskaláccsal, kézműveskedéssel és ilyenekkel, akkor miért?

– Azért, mert megtaláltam a tökéletes helyet. – Erica visszaült az ágyra, és a laptopja képernyőjét bámulta. Nem hazudott. Tényleg ez a tökéletes hely.

– Tökéletes hely… mire? – Anna hangja hirtelen tompa lett. – Várj csak…

Erica összerezzent, amikor hangos csattanás hallatszott a vonalban.

– Mi ez a zaj? Betolakodók vannak a házban?

– A gyerekeim betolakodóknak számítanak? – Anna zavartnak tűnt, mintha Erica hívása csak egy lenne a tíz dolog közül, amit egyszerre csinál. – Ha igen, akkor ők azok. Várj egy percet, Erica, őrült ramazúri közepette hívtál.

Vajon van olyan pillanat Anna háztartásában, ami nem őrült ramazúri? Ericának úgy tűnt, hogy akárhányszor hívta, barátnője mindig nyakig benne volt valamiben. Segített a házi feladatban a gyerekeknek, felügyelte a hangszeres gyakorlásukat, kimosta a sportfelszerelésüket, vacsorát főzött, uzsonnát csomagolt. A barátnője gyakorlatilag egyszemélyes szobaszerviz volt.

Nevetés hallatszott a telefonból, majd Anna hangját hallotta, kissé távolabbról.

– Ez zseniális! Nagyon vicces, Meg. Imádom… De csak mert tehetséges művész vagy, még nem jelenti, hogy a táladat a mosogatógép tetején hagyhatod! … Tudom, hogy apád is ezt csinálja. De ez nem jelenti, hogy neked is szabad. Most menj, én most épp Ericával telefonálok.

Az Annával folytatott beszélgetések mindig ugyanolyanok voltak: zajosak és szaggatottak, a háttérben családi zajok, többszöri megszakítások. Énjének egyik része frusztrálónak találta ezt (hogy bírja Anna?), de a másik része hálás volt az ilyen pillanatokért, mert ezek miatt jobban érezte magát élete nagy döntései kapcsán. Nem mintha gyakran megkérdőjelezte volna önmagát, de időnként mégis megtette. Anna házában lenni olyan volt, mintha melegségbe burkolózna, a családi szeretet szorosan összefonódó szálai biztonságot jelentenének neki. Ez nyugtalanította Ericát. Olyan döntéseket kérdőjelezett meg ilyenkor, amelyeket nem akart megkérdőjelezni. Elgondolkodott rajta, hogy vajon rosszul döntött-e.

De tudta, hogy nem. Mindenki azt gondolja, hogy a család a legjobb dolog a világon. De tényleg az? Vajon ő is azt akarná, ami Annának van?

Nem, dehogy! Persze voltak alkalmak, amikor irigyelte barátnője meleg, stabil családját, máskor pedig – és most volt az egyik ilyen alkalom – hálás volt a független, zavartalan, egyedülálló életéért, ahol csak önmagáért kellett felelősséget vállalnia.

Kellemes várakozással töltötte el a délután és az előtte álló este gondolata. A hívás után elvégzi a maradék munkát, majd a szálloda wellnessrészlegébe megy egy kényeztető masszázsra, mielőtt egyedül vacsorázik az étterem legjobb kilátással rendelkező asztalánál.

Nem kell saját magának főznie – valaki megteszi helyette. Nem kell kimosnia a ruháit – a szálloda átvállalja, és tökéletesen kivasalva hozzák vissza. Nem kell aggódnia a mosogatógép elindítása miatt. Ami pedig az egyedüllétet illeti – nos, az egyedüllét nem aggasztotta. Élete nagy részében egyedül volt. Tudta, hogy egyesek sajnálják, és az együttérzésük mosolyra fakasztotta, mert fogalmuk sincs róla, milyen jó érzés egyedül lenni.

Az ő esetében ez választás dolga volt, nem holmi átok. Most, ahogy hallgatta, hogy barátnője megpróbálja kivonni magát a családi ügyek alól, úgy érezte, ez volt a lehető legjobb választás.

Saját életében ő az első számú prioritás, és ezért nem állt szándékában bocsánatot kérni.

– Még ott vagy? – kérdezte Anna kapkodó lélegzettel. – Bocsánat!

– Rosszkor csörgettelek meg? Visszahívjalak?

– Nem! Már rég beszéltünk utoljára. Tényleg szeretném bepótolni a lemaradásunkat. De Meg most rajzolt egy zseniális képet, elküldöm neked. Ó, várj egy percet… Meg, ne felejtsd el a rajzórai projektedet!

Erica felsóhajtott. Valószínűleg lett volna ideje átnézni a prezentációját, amíg várakozott. Vagy talán még regényt is írhatott volna. És miért emlékezteti Anna Meget, hogy ne felejtse el a művészeti projektjét?

Persze ő semmit sem tud a gyereknevelésről, de azt tudja, hogy a függőség senkinek sem segít. Az anyja soha nem emlékeztette semmire. Ha Erica elfelejtett valamit, akkor elvárták tőle, hogy vállalja a következményeket, és ha ezek a következmények durvák voltak, akkor az emlékeztetőül szolgált neki ahhoz, hogy legközelebb ne felejtsen el semmit.

Erica apja elhagyta őket, amikor ő megszületett, nyilvánvalóan azután, hogy meglátta a lányát (aki megpróbálta nem magára venni a dolgot). Otthagyta Erica édesanyját egyedül a szívfájdalommal, a gyerekkel és egy csomó stresszel meg szorongással. Bár Erica nem emlékezett rá, az évek során tanúja volt, milyen következményekkel járt az apja viselkedése. Látta, ahogy az anyja küzdött, megértette és csodálta az elszántságát, melynek következtében soha többé nem akart támaszkodni senkire.

Azt is megértette, hogy az anyja tapasztalatai hatással voltak arra, ahogyan őt nevelte. Ragaszkodott hozzá, hogy Erica mindent maga csináljon, a házi feladattól kezdve a cipőfűző bekötéséig. Ha elesett, akkor neki kellett kitalálnia, hogyan álljon fel újra. Az anyja nem volt hajlandó felvenni. Ha megbukott egy vizsgán, az anyja azt mondta neki, hogy dolgozzon keményebben. Ha Ericának problémája akadt, akkor neki kellett megoldást találnia rá. Az anyja soha semmit nem oldott meg helyette.

És ez jó nevelésnek tűnt Erica számára. Elvégre klassz felnőtt lett, nem igaz? A munkamoráljának köszönhetően anyagilag független lett. Nem kellett senki után takarítania, és nem kellett osztoznia a tévén sem. Nem voltak veszekedések a mosás vagy más házimunkák miatt. Nem tette magát az utolsó helyre, mint a gyerekes nők oly gyakran. Nem várta el senkitől, hogy bármit is megtegyen érte. És végül: nem volt szüksége férfira, hogy az élete teljes legyen. Látta, hogy az anyja kiégésig dolgozott, hogy pótolja az apját. Mindkét szülő szerepét vállalnia kellett, és ezzel bebizonyította Ericának, hogy a férfiak olyanok, mint a cukorka. Alkalmi élvezetnek jók, de nem szükségesek a túléléshez.

Ha arra gondol, milyen jó most az élete, el kell töprengenie azon, miért készül olyasmit tenni, amit helytelennek érez.

– Anna?

– Még mindig itt vagyok! Ne tedd le! – Anna hangja alig hallatszott a folyó víz és az élénk beszélgetés hangjai mellett. – Ne etesd meg a kutyát, mert különben a következő utunk az állatorvoshoz vezet! Várj egy pillanatot! Bezárkózom Pete dolgozószobájába.

Erica elgondolkodott azon, hogy barátnője csak úgy tud zavartalanul beszélgetni, ha bezárkózik a férje otthoni irodájába.

Anna egyáltalán nem hasonlított Erica anyjára. Ő olyan anya volt, amilyenről az ember a könyvekben olvas. Ha a gyerekei elestek, nemcsak felsegítette őket, hanem meg is ölelte, kedves szavakat és süteményt adott nekik. Ha segítségre volt szükségük, szívesen támogatta őket. Úgy tekintett rá, hogy az a dolga, hogy a családja éltét megkönnyítse. Ericának nem volt kétsége afelől, hogy Anna akár egy autó elé is odavetné magát, ha ezzel megmenthetné valamelyik gyerekét. Gondoskodó és biztonságot adó volt, de ez nagyon távol állt Erica korábbi tapasztalataitól.

– Hol van Pete?

– Szerencsére nem a dolgozószobájában. A hét három napján az irodában dolgozik. Őszintén szólva hiányzik, hogy nincs itt. – A csattogás és a dörömbölés elhalkult, majd becsapódott egy ajtó, és Anna felsóhajtott. – Béke és nyugalom. Végre! Gondolom, nem akarsz életet cserélni velem.

Erica megborzongott.

– Mindketten tudjuk, hogy szereted az életedet. Szóval, mi van veled?

– Hű, hol is kezdjem? – Anna hangja elhalkult. – Elég elfoglalt voltam. Pete-et előléptették, ami jó, de hosszabb munkaidőben dolgozik. Meggie nyert egy művészeti díjat, és – ezt kapd ki! – elkezdett kötni. Azt mondja, hogy megnyugtatja. Karácsonyra új pulóvert kapok tőle. Megmondtam neki, hogy a rénszarvasokat elviselem, de egy óriási, vigyorgó Mikulást nem veszek fel. Daniel jól van, bár mostanában kicsit csendes. Biztos vagyok benne, hogy valami van vele, de eddig még nem tudtam rávenni, hogy beszéljen róla. Ha Megnek valami baja van, ő mindent kiad magából, de a fiúk másképp működnek. Bátorítom, hogy fejezze ki az érzéseit, mert nem akarom, hogy olyan férfi legyen, aki egyszerűen nem beszél az érzelmekről.

Anna még vagy öt percig fecsegett, végül Erica félbeszakította.

– Mi van veled? Mi történik a te életedben?

– Épp most meséltem neked az életemről.

– Nem. Eddig csak a gyerekekről és Pete-ről hallottam. Rólad viszont semmit.

– Ez az én életem. A gyerekek és Pete. És persze a ház. Meg a kutya. Ne felejtsd el a kutyát se! Tudom, tudom, azt hiszed, hogy unalmas vagyok, de őszintén szólva, imádom ezt.

Mindketten nevettek, és Erica elgondolkodott rajta, hogy ha az első főiskolai napon találkozik egy olyan férfival, mint Pete, talán másképp alakult volna az élete.

– Nem vagy unalmas. És irtó aranyosak vagytok együtt, még ennyi év után is.

Anna tényleg nem volt unalmas, de Ericának be kellett látnia, hogy az ő élete néha unalmasnak tűnhet. Megpróbált elképzelni egy napot utazások nélkül, a munka pezsgése nélkül, a mámor nélkül, amit egy üzlet megkötése vagy egy krízishelyzet megoldása után érzett, amelyben mindenki más csak vergődött volna.

– Nos, köszönöm, de rólad is akarok hallani. Többet szeretnék tudni a születésnapodról. És mit csinálsz Berlinben?

– Ma délután egy válságkezelési konferencián tartok előadást. – Erica az ablak melletti asztalon lévő papírkötegre pillantott.

Anna irigykedve felnyögött.

– Nem kellett volna megkérdeznem. Kétségtelenül egy ötcsillagos szállodában laksz, szobaszervizzel és hihetetlen wellnessrészleggel.

Erica a rá váró masszázsra gondolt.

– A wellness tényleg jó.

– Mesélj el mindent, és kezdd a születésnapoddal. Kérlek, mondd, hogy egy jóképű férfival töltötted!

Erica elmosolyodott.

– Jackkel töltöttem az estét.

– Szexi Jackkel, az ügyvéddel? – Anna felszisszent, aztán nevetett. – Meséld el! És ne hagyj ki egyetlen részletet se!

– Nincs mit mesélni. Jack és én gyakran összejövünk, ha mindketten a városban vagyunk, és valamilyen eseményen kell részt vennünk, te is tudod. Ez nem komoly, de mindkettőnknek megfelel így.

– Erica, negyvenéves vagy. A randizás a huszonéveseknek való. És már legalább két éve lefeküdtetek egymással. Itt az ideje, hogy szexi Jack nálad hagyja a fogkeféjét.

Ez annyira jellemző volt Annára, hogy Erica a szemét forgatta.

– Nem is tudom, kit borzasztana el jobban ez az ötlet, őt vagy engem. És abbahagynád, hogy szexi Jacknek hívod?

– Miért? Láttam a fényképét. Claudia és én is megnéztük. Szívesen venném, ha ő védene a bíróságon. Hajlandó lennék akár bűnt is elkövetni, hogy lássam, ahogy szétszedi a vádat. Szóval azt mondod, hogy nem maradt nálad éjszakára?

– Hajnali háromig maradt, aztán taxival hazament. – Erica nem vallotta be, hogy a férfi felvetette, hogy maradna, és ő majdnem beleegyezett. A szokás hatalma és a könyörtelen önfegyelem végül győzött benne, de meglepte, mennyire elbizonytalanodott.

A negyvenéves kor határozottan az agyára ment. Ő és Jack jól megértették egymást, és az együtt töltött éjszaka meg a kényelmes reggeli olyan intimitást jelentett volna, amit egyikük sem akart. Akkor találkoztak, amikor Ericának jogi tanácsra volt szüksége az egyik ügyfelével kapcsolatban, és élvezték egymás társaságát, úgyhogy alkalmi találkákba kezdtek. Egy-egy vacsora vagy rendezvény, amelyen együtt jelentek meg. Nem volt benne rutin, és nem követeltek a másiktól elkötelezettséget.

– El kellene hívnod valahová. Menjetek el egy klassz hétvégére, vagy valami ilyesmi.

– Anna, hagyd abba!

– Mi van? Én bírom Jacket. Ő tökéletes lenne neked.

– Még sosem találkoztál Jackkel.

– Pedig úgy érzem. És tetszik, hogy kapcsolatban vagytok.

– Nincs kapcsolatunk. Mindketten túl elfoglaltak vagyunk ahhoz, hogy bárkivel is kapcsolatot ápoljunk, ezért ha például egy munkahelyi eseményen szüksége van kísérőre, engem hív. Ha van egy színdarab, amit meg akarok nézni, akkor őt hívom. Gyors felfogása van, így időnként megbeszélek vele egy-egy munkahelyi problémát. Ennyi.

– Kihagytad a szexet.

– Igen, szexelünk. Jó vele a szex. Most boldog vagy?

– Nagyon. És a hangodból ítélve te is. – Anna még mindig ugyanúgy vihogott, mint tizennyolc évesen, és Erica nem tudta megállni, hogy el ne mosolyodjon. Anna a szíve mélyén ugyanaz az ember, aki mindig is volt. Talán mindannyian azok. A kor ezen nem változtat.

– Nyugi! Jack és én szigorúan alkalmi partnerek vagyunk.

– Ne! Összetöröd a szívem. Negyvenéves vagy, Erica!

– Abbahagynád végre, hogy minden mondatba belecsempészed a koromat?

– Sajnálom, csak azt akarom, hogy boldog légy.

– Boldog vagyok. Azt akarom, hogy az életem ilyen legyen.

Anna felsóhajtott.

– Meddig maradsz Berlinben?

– Két éjszakát. – Erica a laptopjára pillantott, és bűntudat gyötörte. Valószínűleg dolgoznia kellene. Másrészt viszont álmában is meg tudta volna tartani a prezentációját. Jó csapatot épített fel, és elkezdett több feladatot delegálni, lehetőséget adva magának arra, hogy jobban megválogassa, mivel tölti az idejét.

– Én is előadást tarthatnék a válságkezelésről – mondta Anna. – Az életem állandó válság, bár sosem az izgalmas fajtából. Tegnap elromlott a fagyasztó, tegnapelőtt pedig a kocsi ment tönkre. De erről nyilván nem akarsz hallani. Bocs, azt mondtad az imént, hogy megtaláltad a tökéletes helyet. Mire?

Erica igyekezett lazán válaszolni.

– A decemberi könyvklubos találkozónkra.

– Ó… – Anna hangja megváltozott.

– Mi az? Már megbeszéltük! Lefixáltuk a dátumot.

– Ideiglenesen. De ez még a nyáron történt, mert Claudia körül nagy volt a zűrzavar, így nem tudtuk megtartani a szokásos hetet. Senki sem hozta fel újra, úgyhogy azt hittem, mindannyian egyetértettünk abban, hogy nem fog összejönni.

– Miért ne jönne össze? Semmi sem változott. Mi vagyunk a Könyvklubos Csajok. Ez az a pont, ahol emlékeztetnélek, hogy azért akartam magunknak a Luxushoteles Csajok nevet adni, hogy ne legyen félreértés, hol akarok megszállni. De a lényeg az, hogy csak valami szállásra, egy könyvre és ránk hármunkra van szükség. Ennyi.

– Nem a könyvklub a probléma, hanem az évszak. Furcsa érzés karácsony táján elmenni itthonról. A karácsony a család ideje. Fát veszünk, ajándékokat csomagolunk, feldíszítjük a házat. Megvan a rutinunk, a hagyományaink. Sajnálom, tudom, hogy te nem csinálsz ilyesmit, de… nagyon tapintatlan vagyok?

– Miért lenne ez tapintatlanság? Tudod, hogy nem vagyok szentimentális az ünnepek kapcsán.

– Tudom, de ez az időpont éppen az, amikor el szoktunk menni fát választani. A gyerekek születése óta minden évben ezt tesszük. Ez a kedvenc hagyományuk. Nem szeretnék csalódást okozni nekik.

Erica számára a karácsony csak egy nap volt a héten. Felnőttként az anyja arra biztatta, minél hamarabb repüljön ki a fészekből, és élje a saját életét. Egyszer sem javasolta, hogy együtt válasszanak karácsonyfát.

– Épp most volt hálaadás.

– A karácsony az más.

– Szerezd be a fát december elején. Így tovább élvezheted a lehullott tűleveleket. Nem lehetnek a gyerekeid az életed, Anna! Ez nyomást helyez rájuk és rád is. És ők már szinte felnőttek.

– Hah! Ezt nem mondanám – hördült fel Anna. – Van fogalmad róla, milyen bonyolult tud lenni egy tinédzser?

Nem, Erica természetesen nem tudta. Soha nem volt olyan helyzetben, hogy akár csak fontolgatta volna a gyermekvállalást, de nem is bánta. A karrierje izgalmas és ösztönző volt. Vajon hajlandó lenne feláldozni ezt azért, hogy otthon maradjon, és a mosogatógép bepakolásán vagy a kutya etetésén vitatkozzon? Kizárt dolog!

– Csupán egy hétről van szó, Anna, ez minden. Karácsony előtt visszaérsz, úgyhogy lesz elég időd feldíszíteni a házat, vagy bármit is csinálsz ilyenkor. Tölthetsz időt a barátaiddal és a családoddal is. Ez a világ legjobb dolga.

– Át kell gondolnom – mondta Anna. – Ez a kedvenc időszakom az évben, és nagyon szeretném, ha karácsonyi hangulatban érezném magam. Ne vedd sértésnek, de a karácsonyi dolgoktól téged kiráz a hideg.

– Ígérem, hogy nem fogom kivonni magam a karácsonyi hangulat alól. – Ericának nem sok fogalma volt arról, mit jelent a „karácsonyi hangulat”, de hajlandó volt utánajárni, és bármit megtenni, ami ahhoz szükséges, hogy a barátnője boldog legyen. Biztosan lehet ilyen dolgokat – egy kis extra költségért – rendelni egy szállodában, nem? – És ha „karácsonyi hangulatot” akarsz, akkor imádni fogod a szállást, amit találtam. Idilli hely. – A szíve egy kicsit gyorsabban vert. – Még a Mikulásnak is csorogna a nyála tőle.

– Nem hiszek neked. Mindig olyan kifinomult butikhoteleket választasz, hogy utána legszívesebben átrendezném az otthonomat. Te nem csinálsz kiszámíthatatlan dolgokat.

– Ezúttal mégis, de szerencsére a luxus feláldozása nélkül. Ez a tökéletes kompromisszum mindenki számára.

Hm. Annát nyilvánvalóan meg kell győznie.

– És mi van a könyvvel? Eldöntöttük már, mit fogunk elolvasni? Mostanában állva elalszom el, így egy könyv elolvasása sokáig tartana. Beszéltél már Claudiával erről a decemberi könyvklubról?

– Megpróbáltam, de nem veszi fel. Majd később újra felhívom. Nagyon levertnek tűnt, amikor néhány napja beszéltünk, ezért meg akarom kérdezni, hogy van. Azok után, ami idén történt vele, egy hét valahol máshol talán pont az, amire szüksége van.

– Igazad lehet. Itt az ideje, hogy segítsünk neki talpra állni – mondta Anna. – De bármennyire is szeretem Claudiát, nem akarom, hogy egy újabb szakács vagy politikus életrajzát kelljen végigszenvednem.

Mindig kihívást jelentett olyan könyvet találni, amely mindannyiuknak tetszett. Anna a romantikus regényeket szerette, Erica a thrillereket és a krimiket, míg Claudia a nem szépirodalmi könyveket kedvelte.

– Az új Catherine Swiftet akartam javasolni. A címe: Az utolsó szerető.

– Micsoda? – Anna fuldoklott a nevetéstől. – Most már tényleg aggódom érted. Először azt mondod, hogy találtál egy édes karácsonyi szállást, most meg romantikus regényeket olvasol? Ezt tette veled a negyvenéves kor?

– Ez nem egy románc!

– Catherine Swift romantikus regényíró. Minden egyes könyvét olvastam, néhányat többször is. És azt mondtad, hogy a könyv címe: Az utolsó szerető. Ez romantikusan hangzik. Az utolsó férfi, akit valaha is szeretett.

– Nem, ez tényleg nem romantikus regény. Azért az utolsó szerető, mert a hősnő megöli.

– Ó! – Anna döbbent hangja visszhangzott a telefonban. – Biztos, hogy ő a szerző? Catherine Swift?

– Azt hiszem, ezt a könyvet L. C. Swift vagy valami hasonló néven írta. De a könyv thriller. A róla szóló kritikák kiválóak, és film is készül belőle.

– Nem tudtam, hogy Swift műfajt váltott – mondta Anna. – Összetörted a szívemet. Az utolsó könyve zseniális volt. Megríkatott. Az a befejezés… Ez a könyv meg inkább ijesztő, nem? Tudod, hogy nem szeretem az ijesztő dolgokat.

– Még nem olvastam, de ígérem, ha félsz, égve hagyjuk a villanyt. Mindkettőtöknek rendeltem egy példányt. Holnap érkezik.

– Vér is van a borítón? Utálom az olyan könyveket, amelyeknek vér van a borítóján.

– Nincs vér. Csak egy jegygyűrű és egy nagyon élesnek tűnő kés. – Erica szinte érezte Anna borzongását. – Becsomagolom hópelyhes papírba, ha az segít. Nem vagy legalább egy kicsit kíváncsi rá? Hiszen Catherine Swiftről van szó, és ő a kedvenc íród.

– Nem tudom. De kicsit megkönnyebbültem, hogy nem mentél át személyiségváltozáson egyik napról a másikra. Már kezdtem aggódni. Most pedig mesélj még erről a helyről, amit találtál.

Erica érezte, hogy valami megmozdul benne.

– Küldtem neked egy linket. Nézd meg az e-mailjeidet.

Szünet következett, és billentyűk kopogása hallatszott.

– Oké, most már biztos vagyok benne, hogy beütötted a fejed – mondta Anna. – Ez… hűha! Úgy néz ki, mint valami tündérmesében.

A tündérmeséknek nem mindig jó a végük, gondolta Erica, és megint elbizonytalanodott.

– Szóval, mit szólsz hozzá?

– Remek, bár… – újabb szünet következett – …ez igazán nem vall rád.

– Hogy érted?

– Te városi ember vagy – fejtegette Anna. – Ez a hely a hótaposóról és a kandalló előtt elfogyasztott forró kakaóról, a meghitt estékről szól. Én vagyok az, aki szereti a friss levegőt és a vidéki sétát. Te a városi fényeket, a koktélokat és a dizájnerbutikokat imádod.

– Ez igaz, de hát mindig ezt csinálom. Ez most menekülés.

Menekülés? Kit akar átverni?

– De te általában nem akarsz megszökni sehonnan. Semmi sem frusztrál jobban, mint ha valami isten háta mögötti helyen vagy. Emlékszel arra a nyárra, amikor lefoglaltuk azt a hotelt a Catskill-hegységben? Egy nappal korábban jöttél el onnan.

Erica már el is felejtette, hogy Anna milyen jól ismeri.

– Válsághelyzet volt.

– Úgy emlékszem, a válság oka az volt, hogy nem mindenhol működött megbízhatóan a térerő, ezért azóta is csak városlátogatásokra járunk. Ez a hely, amit most találtál, csodálatosnak tűnik, de nem neked. Mi folyik itt?

Erica egy pillanatig fontolgatta, hogy elmondja barátnőjének az igazat. Mindent, beleértve a valódi okot is, amiért ezt a helyet választotta. De ha elmondaná, Anna rengeteg olyan keresztkérdést tenne fel neki, amire Erica nem akart válaszolni.

Óvatosan akart haladni. Anna rögtön rávetné magát, mint egy elszabadult kiskutya, hatalmas pusztítást okozva, és Erica ezzel azt kockáztatná, hogy elveszíti az irányítást a jövőbeli események felett. És ő nem akarta elveszíteni az irányítást. Bármi történjék is, vagy ne történjék, azt akarta, hogy az az ő döntése legyen.

– Semmi sem folyik. Tudtam, hogy az egyetlen módja annak, hogy karácsonykor kicsalogassalak a fészkedből, az, ha megszervezem a tökéletes karácsonyi kiruccanást az összes ünnepi micsodával együtt. A