Kőárnyék: Védő Vízköpős Romantika

Demelza Carlton

Lost Plot Press

Ez egy fikciós mű. Nevek, szereplők, vállalkozások, helyek, események és események vagy a szerző képzeletének termékei, vagy kitalált módon szerepelnek. Bármilyen hasonlóság a tényleges élő vagy halott személyekkel, illetve a tényleges eseményekkel pusztán véletlen egybeesés.

Szerzői jog © 2025 Demelza Carlton

Lost Plot Press

Minden jog fenntartva.

Egy

"Woo woo! Woo woo!" - énekelte Callie és Tacey a kocsi hátsó ülésén, túl részegen ahhoz, hogy emlékezzenek a Rolling Stones-dal többi szövegére, amelyet egész úton hazafelé akartak hallgatni.

Octavia csak megrázta a fejét. A bányásztábor csendjétől kezdve a démonok megidézéséig, majd a részeg családja hazavezetéséig... az élete őrültebb volt, mint azt valaha is hitte volna, amikor még otthon élt a szüleivel. És a világért sem cserélné el - még Callie és Tacey hamis éneklését sem hallgatta. A fenébe is, mennyire hiányoztak neki a lányok, amíg északon volt.

Bár hogy honnan jött az ötlet, hogy éppen egy temetőben próbálják megidézni a démonokat, arról Octavia fogalma sem volt. Nyilvánvalóan túl sokáig volt távol, ha ilyen őrültségeket terveztek.

Nem mintha bármelyikük is azt hitte volna, hogy képes lesz megidézni egy démont. Még Callie sem hitt a régi varázskönyvekből álló könyvtárával a mágiában, ahogyan azt naponta többször is elmondta mindenkinek, aki meghallgatta.

Még jó, hogy így van. Ha megidéztek volna egy démont, és az meghallotta volna ezt a dalt, az a szerencsétlen valószínűleg visszamenekült volna a pokolba, és közben befogta volna a fülét.

Nevetnie kellett. Callie és Tacey szerencséjére mindkettőjüknek volt más tehetségük is, amihez nem kellett a zenei képességeikből megélniük. Nem mintha Octavia sokkal jobb lett volna, de nem ő volt az, aki az autópályán énekelte ki a tüdejét az ablakon.

"Be tudod csukni az ablakokat? Hideg van" - mondta Octavia.

Néhányszor meg kellett ismételnie a kérést, mire valamelyik lány meghallotta, mielőtt elkezdtek volna babrálni a felhúzószerkezettel.

A következő autóban elektromos ablakokat akart kapni a hátsó ülésre.

Amikor megengedhetett magának egy másik autót...

Octavia felsóhajtott. Nos, az nem ezen a héten lenne. Különben is, ez még mindig jól vezetett. Elvitte őket a temetőbe, és haza is fogja vinni őket.

A visszapillantó tükörben egy pillanatra megpillantott egy szárnyas árnyékot, amely mögöttük repült, mielőtt eltűnt. Nagy madár ahhoz, hogy éjszaka kint legyen. Nem volt benne biztos, mekkora egy bagoly szárnyfesztávolsága, de ez elég nagynak tűnt ahhoz, hogy felvegye a harcot egy ékfarkú sassal.

Vagy talán egy hattyú volt, vagy valami hasonló, aki lecsúszott a folyóhoz aludni.

Tacey talált egy másik dalt, amit énekelhetett, és Octavia tudta a szöveget, így csatlakozott hozzájuk egy kicsit. Mi a fenéért ne? Végül is csajos este volt, és már régóta nem voltak kint, hála ennek az átkozott járványnak.

Kár, hogy nem voltak vírusirtó programok az emberek vírusaira, mint a számítógépekre. Ha lennének, akkor olyan keményen lecsapott volna erre a vírusra, hogy az emberek már elfelejtették volna, hogy valaha is létezett.

De ma este, a lányokkal, el tudta felejteni. Nem kellett állandóan tesztelnie, mint a bányatelepen vagy a repülőtéren. Most otthon volt, és az ő ideje az övé volt. Vagy ebben az esetben Taceyé és Callie-é, és egy percet sem sajnálta tőlük.

Lassan döcögött lefelé a kocsifelhajtón, lassan vette a kanyarokat, hiszen már hetek óta nem vezetett sötétben. Aztán a lányok kibotorkáltak a kocsiból, és valószínűleg a verandán kötöttek volna ki aludni, ha nem lett volna ott, hogy kinyissa nekik az ajtót.

"Te vagy a legjobb nővér. Nem tudom, mihez kezdenék nélküled" - motyogta Tacey, és egy-egy nagy, puszit nyomott Octavia arcára, mielőtt az ágyba bukdácsolt.

Octavia csak megrázta a fejét. Tacey nélküle is boldogulna - mindig is boldogult. Egyedülálló anyaként, kávézótulajdonosként és a kis háztartásuk vitathatatlan vezetőjeként Tacey semmi olyat nem tehetett, amit ne tudott volna megtenni. Ha Octavia nem lett volna otthon, Tacey lett volna a kijelölt sofőr, és valószínűleg még jobb munkát végzett volna. Ez csak... Tacey volt. És Octavia szerencsés volt, hogy itt volt neki.

Ha Tacey nem lett volna, Octavia talán még mindig otthon élne, a szülei összes szabálya által körülvéve, ahelyett, hogy szabadon, felelősségteljes felnőttként élné az életét. Vagyis félig-meddig felelős. Végül is csak önmagáért volt felelős, és senkinek sem tűnt fel, ha egész éjjel fennmaradt, és csokoládét evett reggelire. Kivéve Roryt, Tacey lányát, aki ma este a nagyszüleinél aludt, különben Tacey soha nem nyúlt volna a vodkához.

Callie ajtaja becsapódott, és Octavia hallotta Tacey ágyba mászó nyikorgását. Megtette a magáét, és biztonságban hazavitte őket.

Most... talán ki tudna osonni, és el tudna végezni egy kis munkát.

Két

Ha a bátyja egyik hülye tervében való meghalás nem volt elég rossz, egy istenverte temetőben ébredni még rosszabb volt. Nem, a bátyjával és a két hülye unokatestvérével együtt ébredni, akik egyáltalán beleegyeztek a tervbe. Harlow nem először kívánta, bárcsak Skóciában maradt volna.

De itt legalább volt egy saját farmja. Vagyis lenne, ha a bátyja ostobasága nem került volna a birtokába.

Segítség.

A hívás felé indult, ahogyan Grant felé futott, amikor az idióta lelőtte magát, csakhogy rájött, hogy ezúttal nem Grant hangja, hanem egy nőé.

Nem egy nő miatt kerültek ebbe a helyzetbe?

A többiek pedig úgy tűnt, hogy készek harcolni érte, mint az állatok.

Harlow a fogai között sziszegte ki a levegőt. Egynél több hang kiáltott segítségért, tehát egynél több nő volt. Négy nő, méghozzá négy.

Persze ezúttal is neki kellett az egyedüli józan ész hangjának lennie. Stan már követelte a lányt a lábai előtt, így maradt három. A vörös hajú Wystanhoz ment, az elvesztett felesége emlékére. A boszorkány, aki megidézte őket, az ő hívása volt a legtisztább mind közül, és valószínűleg több gondot okozott, mint a többi együttvéve, Grant felelőssége lesz. Így neki maradt, hogy segítsen annak, aki azt az aprócska ló nélküli hintót vezette, amelybe két lány zsúfolódott be. Furcsa szállítóeszköz volt a szemében, bár az utak tele voltak hasonlóval.

Mennyi idő telt el, mire a vonatok átvették a lovak és kocsik helyét? Ezek egészen másképp néztek ki, mint az a mozdony, amelyet egyszer Glasgowban látott. Először is, nem füstöltek. És ha egy kislány tudta vezetni...

Amikor úgy tűnt, hogy a többiek követni akarják a nőket a házba, Harlow megállította őket. "A vízköpők a tetőre valók, nem egy hölgy hálószobájába!" - csattant fel.

Wystan mellette szállt le, és értékelte a távolságtartás bölcsességét.

Grant csak vigyorgott, és azt mondta: - Tégy, amit akarsz. Válaszolni fogok az úrnőm hívására, bármit is kérjen tőlem" - mielőtt eltűnt a házban.

Harlow várt és várt, de a bolond nem tért vissza. Valószínűleg a boszorkány valamiféle átkot szórt rá. Egy átkot, amit kétségtelenül megérdemelt.

Harlow fontolóra vette, hogy bemegy a házba, hogy megmentse, ahogy már ezerszer megtette. Grant mindig bajba került, és Harlow mindig kihúzta belőle.

Ezúttal nem. Miután megölette magát és Harlow-t, Grant magára maradt. Meg tudta menteni magát, ha képes volt ilyesmire.

"Nem mész utána?" Wystan megkérdezte, mintha olvasott volna Harlow gondolataiban.

Harlow sosem lehetett biztos benne, hogy Wystan mennyit érzékelt. Az idő felében úgy tűnt, hogy még mindig a feleségét gyászolja, de néha... néha úgy tűnt, mint az a józan ember, akit Harlow valaha ismert, mielőtt a szerelem megzavarta az agyát.

Harlow mély levegőt vett. Megígérte a szüleinek, hogy vigyázni fog Grantre, különösen ezen a veszélyes nyugat-ausztráliai földön, olyan messze az otthonától. De a szülei már régen meghaltak. A pokolba is, ő és Grant már régen halottak voltak, csak a boszorkány varázslata hozta őket vissza az életbe. A halál semmissé tett minden esküt, még a halálos ágyon tett ígéreteket is. Ő megszabadult az ígéreteitől. Szabadon követhette a lányt a lovas kocsiban, amint az elhajtott a házból a sötétségbe.

Harlow kitárta a szárnyait. "Nem, meg kell védenem őt. Egy sötétben vezető nőt mindenféle veszélyek fenyegethetnek." Egy csapás, aztán még egy, és a férfi a nő után szállt.

Három

A kávézó feletti műteremben minden pontosan úgy nézett ki, ahogyan otthagyta, mielőtt Octavia észak felé vette az irányt. Nos, majdnem pontosan. Az ágynemű frissen mosottnak tűnt, és Rochelle sokkal rendezettebben vetette be az ágyat, mint Octavia valaha is tette. Az összes kávéscsésze, amely általában az asztalon állt, szintén eltűnt, és a karikákat is letörölték. A nővére tulajdonában lévő kávézó fölött dolgozni örömteli dolog - végtelen mennyiségű jó kávé állt rendelkezésére, még az éjszaka közepén is, és egy rendes eszpresszógép, amivel bármikor elkészíthette, amikor csak akarta.

Bármi jobb volt, mint az instant cucc, amit a bányásztáborban kellett elviselnie.

Octavia nagy gonddal, mivel már több hete nem főzött utoljára rendes kávét, főzött magának egy mokkát, majd felvitte az emeletre. A számítógépe frissítése befejeződött, ezért rákattintott a 3D-s renderelőprogramra, és áttekintette a pilótán elért eredményeket. Igazából nem is olyan rosszul. Az emberek elég élethűnek tűntek, de a növényzetre ráférne némi munka. És a megvilágítás... egyszerűen nem volt teljesen megfelelő. 1829-ben napfény és tűzfény volt. Ennyi volt. Valóságosnak kellett tűnnie, hogy amikor felvetted a headsetet, és beléptél a világba, olyan érzésed legyen, mintha a Swan River Colonyban állnál, nem pedig egy szimulációban. Ennél kevesebb nem is kellett volna. Ez a családja történetéről szólt, azokról a nőkről, akik az esélyek ellenére túlélték és felnevelték azokat a gyerekeket, akik az ő ősei lettek. Olyan örökséget hagytak hátra, mint amilyet Tacey hagyott volna.

Octavia mély lélegzetet vett, amikor azokra a nőkre gondolt, akik előtte jártak, akiknek a történetét nem mesélték el azok a férfiak, akik nevüket utakra és emlékművekre, kikötőkre és történelemkönyvekre írták, akik az akkori idők igazi hősei voltak. Aztán hívást intézett az univerzumhoz, hogy segítsen neki napvilágra hozni a történeteiket.

Négy

Minden második jól megvilágított tábla azt hirdette, hogy ez Fremantle, de a sátrak és átalakított lószállító boxok városa messze volt attól a helytől, amelyre Harlow emlékezett. Az Arthur Head-en álló Round House mindennek tanúja volt, mert még mindig állt, és inkább hasonlított egy erődre, mint arra a börtönre, amely valaha volt. Még a Bannister Street bordélyházai is eltűntek, bár a kocsmák megmaradtak. Már nem sátrak voltak, hanem falakat kaptak, és a South Terrace-t szegélyező, erkélyes szállodákká váltak. Ez a ragyogó város megszégyenítené a koromfoltos Glasgow-t.

Harlow elégedetten csodálta a helyet az épület tetején lévő fészkéből, ahová a védence belépett. Amikor a lány elhagyta a járművét, és egyedül merészkedett a sötét utcán, a férfi aggódott a jólétéért, de a lány szerencsétlenség nélkül elérte az épületet, és bezárta maga mögött az ajtót, mielőtt felmászott a lépcsőn a kis lakásba, amelyet az üzlet fölött pillantott meg.

A lakásában ugyanolyan fényesek voltak a fények, mint odakint, és kevesebb füstöt bocsátottak ki, mint a legfinomabb bálnaolaj. Figyelemreméltó volt ez az idő az életben.

Segítség.

Anélkül, hogy a többi lány hangja elnyomta volna, tisztán hallotta a lány hívását. Egy gazdag, rekedtes hangot, amit nem várt volna egy ilyen fiatalnak tűnő embertől. Nem is számított a parancsoló hangnemre - mintha teljes mértékben elvárta volna, hogy válaszoljon.

Azon kapta magát, hogy a tetőről a nő mellé lép, mielőtt még eszébe jutott volna válaszolni, ekkora volt a nő vonzereje.

Vajon tévedett, amikor Grantet a boszorkány után küldte, amikor ez a nő még hatalmasabbnak tűnt?

Harlow lehunyta a szemét. Egyszerűen csak kellően tisztelettudó lesz, hogy ne keltse fel a nő haragját, és minden rendben lesz. Válaszolna a nő hívására, teljesítené bármilyen feladatát, és szinte pillanatok alatt újra fent lenne a tetőn, és csodálná a kilátást.

Harlow kilépett a falból, és féltérdre ereszkedett, mintha ő lenne a királynő.

Nem szólt egy szót sem.

Fel mert pillantani. A nő háttal állt neki, tekintete egyfajta izzó táblára szegeződött előtte. Harlow hunyorgott rá. Mindenre, ami szent - mintha olvasott volna a gondolataiban. A táblán egy szinte tökéletes kép volt Fremantle-ről, ahogyan ő emlékezett rá, egészen a mocsaras mocsárig, ahol most ez az épület állt.

Köhögött, aztán lehajtotta a fejét, amikor a nő elkezdett megfordulni.

"Harlow Steel, szolgálatára, hölgyem - mondta.

Éles lélegzetvétel. "Hogy jutottál be ide?"

"A Hooghly vitorláshajón érkeztem, Peter Reeves kapitány parancsnoksága alatt, bár a kikötő előtti sziklákon majdnem szerencsétlenséget szenvedtünk. De ez lényegtelen. Itt állok az önök szolgálatára. Ön segítséget kért, és én azért vagyok itt, hogy válaszoljak a hívására." Föl merte emelni a fejét, hogy a lány kíváncsi tekintetét rámeredjen.

Az arckifejezésében egy cseppnyi félelem sem volt. "Te vagy Rochelle és Tacey molyembere? Be kell vallanom, nekem inkább hasonlítasz egy vízköpőre, mint egy óriási molylepkére. Szarvak az antennák helyett, és a kőkemény, faragott izmok. Azt hittem, a molyok inkább... bolyhosak. Nos, bármi is vagy, azok a szárnyak lenyűgözőek, nem is beszélve a teljes test sminkről. Az egész valóságosnak tűnik."

"Valóban valóságos vagyok, és állok szolgálatodra. Mi a kívánságod, úrnőm?"

"Octavia vagyok, nem bárki hölgye, és attól tartok, nincs szükségem speciális effektusú sminkre, még olyan jóra sem, mint amilyen a tiéd most. Amire szükségem van, az a korai gyarmati építkezések és a mezőgazdasági gyakorlatok szakértője az 1820-as és 30-as évek Fremantle-jában."

Harlow nem tudta elrejteni a mosolyát. "Akkor valóban a szolgálatára állok, Lady Octavia. Ha szabad megjegyeznem, ön figyelemre méltó képet festett ott a Hattyú-folyó településről." Felállt a lábáról. "Közelebb mehetek, hogy közelebbről is megcsodálhassam a festményt?"

A nő a homlokát ráncolta. "Ó, a festmények Mary Ann Friend és Jane Eliza Currie munkái. 1830-ban és 1831-ben készültek, amint azt a - "

"Az Arthur Head-i Kerekház és a mészkőépítés elterjedése, többek között" - fejezte be Harlow. "1830-ban a vászonváros között csak egy maroknyi kunyhó és lovarda volt".

"Igen." A lány csodálkozva bámult a férfira. "Hogyhogy még sosem láttalak az egyetemen? A régészeti tanszék nem olyan nagy..."

Nem csak egy hölgy, hanem egy tudós hölgy, méghozzá egy nagyon kedves. Egy nő, aki megérdemli a védelmet, az biztos.

"Nem vagyok tudós, Lady Octavia. Csak ismerem a történelmet."

"Akkor húzzon fel egy széket. Értékelném a véleményét."

Harlow alig merte elhinni a szerencséjét, és megesküdött, hogy addig szolgálja Lady Octaviát, amíg csak akarja, Grant és a többi idióta legyen átkozott.

Öt

"Nézze, Fremantle érdekes meg minden, de amiről igazán szerettem volna többet tudni, az Clarence Town, ahol Thomas Peel csoportos telepítési programja partra szállt és élt, amíg földet nem kapott az eredeti földtulajdon helyett. Rengeteg festmény és vázlat van Fremantle-ről, de Clarence Town... van néhány írásos beszámoló, általában kívülállóktól, akik nem éltek ott, néhány történelemkönyv, amelyek Woodman Pointra teszik, ami határozottan téves, és aztán ott vannak a régészeti vizsgálati jelentések. Ezek a jelentések alátámasztanak néhány beszámolót - például a tüzeket és azt, hogy hol voltak az épületek -, de nagyon kevés maradt meg, mert az emberek olyan rövid ideig éltek ott. Csak egy évet, mielőtt szétszéledtek volna. Míg Fremantle csak nőtt és nőtt, míg végül... nos, ez lett belőle." Octavia a levegőben legyintett a kezével.

"Nos, az első dolog, amit tudnia kell, hogy csak Thomas Peel és a kormányzó hivatalából érkező kívülállók hívták Clarence Townnak. A Hooghlyval hajózó utasok Hooghly Townnak hívták a helyet, mert még édesvízforrás sem volt ott, amíg a hajó második tisztje bele nem botlott egy forrásba. És néha tényleg úgy tűnt, mintha két város lenne, mert a Hooghly utasai külön tartották magukat a gilmore-iaktól, bár egy temetőn és egy kocsmán osztoztak. Peel pedig a parton maradt a raktára mellett, mindenkitől távol."

Határozottan utánanézett a dolgoknak. Talán még nála is többet.

"Látod, pontosan erről szeretnék többet tudni. Úgy értem, a sokszoros dédnagyanyám 1829-ben érkezett a HMS Sulphur fedélzetén a bátyjával. Aztán öt évvel később hozzáment egy fickóhoz, aki a Hooghlyval érkezett, bár az utaslistán nem szerepel. Talán a legénységhez tartozott, vagy valaki, akit útközben felvettek valamelyik kikötőben... de az ő élete a rejtély, legalábbis addig, amíg el nem vette Carline-t" - mondta Octavia.

Vajon csak képzelte, vagy a sokszoros dédnagymamája nevének említésére reagált? Nem, biztosan csak képzelte. A családon kívül senki sem tudott sokat Carline-ról. Egyetlen történelemkönyvben sem szerepelt, ellentétben a bátyjával, bár számos családi legenda keringett róla. Hogy remekül lőtt a puskával, és hogy kedvenc puskájával az ölében ült a Bell Cottage lépcsőjén, hogy üdvözölje a látogatókat. És a macskák. Bell Cottage-nak mindig is a legjobb egérpókjai voltak az egész Swan River Colonyban, mind Salis-tól, a hajó macskájától származtak, akit örökbe fogadott. A Bell House-ban lakó macska, amelyet soha senki nem etetett, mégis minden este patkány- és kígyótetemekkel ajándékozta meg őket, bizonyára Salis egyik leszármazottja volt. Az a macska egy egérgyilkos gépezet volt.

Azt vette észre, hogy Harlow őt bámulja, szemöldökét felhúzva, mintha választ várna egy kérdésre, amit nem hallott.

Megrázta a fejét. "Bocsánat, mit mondtál?"

"Láttad Clarence Townt?" Harlow megkérdezte.

"Egyszer - ismerte el. "Azért mentem oda, hogy lássam, tudok-e vizualizálni valamit abból, ami a régészeti jelentésekben szerepel. De az csak bozót. Még az összes nyomot sem találtam meg, aztán elkezdett esni az eső, úgyhogy hazafelé vettem az irányt." Mert amint a viharfelhők az óceán fölé értek, semmi sem akadályozta meg, hogy az eső oldalról záporozzon azon a magányos, védtelen helyen.

"Ha akarod, most is elmehetünk oda. Megmutathatom, amit tudok a helyről, hogy jobb képet kapj arról, hogyan nézett ki a tábor" - mondta lelkesen.

Egy értelmes lány visszautasítja, és hazamegy aludni. Elvégre már majdnem hajnalodott, és a fél éjszakát Harlow-val beszélgetett. Anya elborzadna, ha valaha is megtudná, hogy egy férfival beszélgetett, egyedül, itt fent, amíg a kávézó zárva volt. Ha anya megtudná, hogy ugyanazzal az idegen férfival ment ki a bozótba, akivel az éjszaka közepén találkozott...