Hervay Gizella

M. Tóth Géza rajzaival

– részlet –

A kiadás alapjául szolgáló mű
Hervay Gizella: Kobak könyve
Kriterion Könyvkiadó, Bukarest, 1973

© Hervay Gizella jogörökösei
© M. Tóth Géza
© Koinónia Kiadó, 2009, 2014, 2022

Az elektronikus verzió megjelenését a Librológus Kulturális Egyesület támogatta

Elektronikus kiadás

ISBN 978 973 165 287 0

A Koinónia Könyvkiadó tagja
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének,
a Magyar Gyerekkönyvkiadók Egyesülésének
és a Romániai Magyar Könyves Céhnek

Kobak első könyve

Nap-mese

Kobak egyszer napot rajzolt, és elcsudálkozott, hogy a nap nem olyan, mint a kisfiúk arca. Rajzolt hát neki szemet, szájat, és csudálatosképpen most még inkább hasonlított a naphoz, mint száj és szem nélkül. Ez már egészen furcsa volt. Rajzolt hát egy kisfiút, ez nagyon hasonlított a kisfiúkhoz, de mégse tetszett Kobaknak, hát rajzolt belőle egy nap-arcú kisfiút.

Ez már tetszett. Most az a kérdés: miért rajzolt a napnak kisfiú-arcot, és a kisfiúnak nap-arcot. Megkérdezte magamagától komolyan, de nem tudott válaszolni rá. Rajzolt hát külön egy kisfiút és külön egy napot.

Így sem tetszett. Unalmasabb volt, mint a nap-arcú kisfiú és a kisfiú-arcú nap. Biztos szeretik egymást, ha hasonlítanak – gondolta Kobak. – A nap meg a kisfiú együtt sokkal szebb – tette hozzá. – Ha két dolog hasonlít, az érdekesebb együtt, mint külön-külön – szögezte le, és gyorsan elkezdett hasonló dolgokat keresni. Rajzolt egy százlábút:

és egy óriásautóbuszt:

és közben rájött, hogy nagyon érdekes lenne egy százkerekű autóbuszt rajzolni:

Most megint elgondolkozott, hogy miért is érdekes. Mivel nem tudott válaszolni, abbahagyta a gondolkodást, és rajzolnivalót keresett. De nem talált újabb rajzolnivalót, és ezért nap-arcú kislányt rajzolt. Ez rendkívül mulatságos volt.

Igen ám, de nap csak egy van, s neki már három is volt.

Elhatározta: kiradíroz kettőt, és csak egyet hagy. De melyiket radírozza ki? A kislány-napot? Az sírni fog. Vagy a kisfiú-napot? Az verekedni fog.

Mit lehessen tenni? Sajnos egyiket sem lehet kiradírozni. Igen ám, de Kobaknak csak egy napra volt szüksége. Kiradírozta hát a kislány-napot is, a kisfiú-napot is, és rajzolt helyettük egyetlen szem és száj nélküli napot.

Most minden helyes és pontos volt, de unalmas volt az üres nap, és egyáltalán nem volt szép. – Legalább még egyet rajzolok melléje, hogy ne unatkozzon – mondta, és rajzolt még egy üres napot. De képzeljétek – a két üres nap még unalmasabb volt egymás mellett.

– Nem tudnak se nevetni, se játszani – szomorodott el Kobak, és fogta magát, és rajzolt az egyik napnak kisfiú-arcot, a másiknak kislány-arcot, és kezet is rajzolt nekik, hogy meg tudják fogni egymás kezét.

És egyáltalán nem törődött többet azzal, hogy tulajdonképpen csak egy nap van az égen. Kobaknak kettő volt, és roppant élvezte, ahogy fogta egymás kezét a két nap.

– Biztos szeretik egymást, és ez a fő! – mondta, és gyorsan lábakat is rajzolt nekik, hogy elszaladhassanak, és megcsókolhassák egymást az igazi nap mögött, ahol nem láthatjuk őket.

Vonat-mese

Kobak egészen kicsi fiú volt, még nem utazott vonattal. Igaz, hogy minden reggel mondogatta: – Én már nagy fiú vagyok, elérem a lekvárt – de elárulom nektek, nem érte el, Mama kellett hogy felemelje, s úgy vették le a lekvárt ketten a polcról. Úgy is fogták meg ketten, nehogy eltörjön a lekvárosüveg. Mindenesetre, mikor Mama megkente a kenyeret, Kobak megint kijelentette: – Én már nagy fiú vagyok, mind megeszem – és meg is ette. No, de azért mégsem volt olyan nagy fiú.

Így aztán, amikor Mama megmondta neki, hogy vonattal fognak utazni, nem tudta elképzelni, hogy milyen is lesz az utazás. Mama elővett egy bőröndöt, abba becsomagolták az ingecskéit, nadrágocskáit, de Mama nem akarta becsomagolni se a párnát, se a szőnyeget. Pedig Kobak nagyon szerette volna. Végül is becsukták a bőröndöt, és ekkor Kobak hirtelen elszomorodott.

– Hol a vonat? Miért nem jön? – kiabált, és nézett ki az ablakon, hátha jön az utcán valahol. De nem jött, és Mama kacagott. Kobak az ajtót is kinyitotta, hogy be tudjon jönni a vonat a szobába, ha megérkezik. De Mama becsukta az ajtót, és öltöztetni kezdte.

Kobak autóval ment ki az állomásra Mamával, és egyáltalán nem olyan volt a vonat, mint a kis játékvonatok, amik a szobában is tudnak járni.

No de hát ez már így szokott lenni. A vonatban aztán Kobak rengeteg vonatot rajzolt.

A vonatok jobban hasonlítottak autóhoz, mint vonathoz, mert Kobak szerint a vonat olyan, mint az autó, csak sok kereke és sok ablaka van.

Ha ti jobban megfigyeltétek a vonatot – és gondolom, hogy igen, hiszen ti már valóban nagyok vagytok –, akkor rajzoljátok le, és küldjétek el Kobaknak, nagyon fog örülni. Mert ő még csak autót tud rajzolni meg olyan vonatot, ami olyan, mint az autó, csak sok kereke és sok ablaka van. Hiszen Kobak még egészen kicsi fiú.

Mondóka-mese

Mama leült zenét hallgatni. Kobak hozta a kisszéket, és mellé ült.

– Mama hallgatja a zenét,

Kobak is hallgatja,

az elefánt is hallgatja,

a krokodil is hallgatja,

a kutya is hallgatja,

a kisautó is hallgatja,

a kispohár is hallgatja

– ismételte Kobak, és sorba állította az elefántot, a krokodilt, a kutyát, a kisautót és a kispoharat. Amikor vége lett a zenének, egymás után kivonultak a szobából.

Elöl ment Kobak,

utána az elefánt,

utána a krokodil,

utána a kutya,

utána a kisautó,

leghátul a kispohár.

Mama azt mondta: – Lámcsak, este van, vacsorázzunk. – Megterítette az asztalt és hívta: – Gyere, Kobak, vacsorázni!

Jött is Kobak,

utána az elefánt,

utána a krokodil,

utána a kutya,

utána a kisautó, leghátul a kispohár.

Mindenki megitta a kakaót, Kobak is, az elefánt is, a krokodil is, a kutya is, a kisautó is és legutoljára a kispohár.

Most már mehettek lefeküdni.

Elöl ment Kobak,

utána az elefánt,

utána a krokodil,

utána a kutya,

utána a kisautó,

leghátul a kispohár.

Mama lefektette Kobakot. Betakarta, jó éjszakát kívánt, és Kobak mondani kezdte:

– Elalszik Kobak,

elalszik az elefánt,

elalszik a krokodil,

elalszik a kutya,

elalszik a kisautó,

elalszik a kispohár.

És mindenki elaludt: Kobak is, az elefánt is, a krokodil is, a kutya is, a kisautó is és legutoljára a kispohár.

Kobak második könyve

Nagy-mese

Amikor én nagy voltam – kezdte Kobak a mesét –, olyan bátor voltam, hogy mikor szembejött egy oroszlán, ráförmedtem: – Mutasd a körmeidet, nem koszosak? És a füledet megmostad reggel? – És ha tiszta volt a füle meg a körme, nem lőttem le, és ketrecbe se zártam. Akkor az oroszlán örömében elénekelte a lánc-lánc-eszterláncot, aztán elment a kenyeresboltba, sorba állt kifliért, és a felét nekem adta.

Amikor én nagy voltam, akkor mindent tudtam csinálni, kenyeret sütni, házat építeni, korcsolyázni, mozdonyt vezetni, villanyt szerelni és zongorázni, és olyan gépet is tudtam építeni, ami házat épít.

Hétfőn megépítettem a házépítő-gépet, kedden a házépítő-gép megépítette nekem a házat, szerdán beszereltem a házba a villanyt, csütörtökön felmentem a lifttel a napba, de ott megsütöttem a talpamat, pénteken leereszkedtem a holdba, de ott hideg volt, akkor fogtam magam, fölmentem a lépcsőn, és szombaton kenyeret sütöttem vasárnapra, vasárnap pedig elmentem vonatozni. Egyszerre három vonatot vezettem, mégse ütköztem össze.

Amikor én nagy voltam, átláttam a falon, de még a vason is, mint a Télapó, és kitaláltam, hogy mit gondolnak az emberek. És kitaláltam, hogy mit mondanak, ha idegenül beszélnek. És le tudtam rajzolni, hogy milyen leszek, mikor kicsi leszek.

Amikor én nagy voltam, Télapó voltam, és szánkóra ültem, de az olyan szánkó volt, hogy hátul hozzá volt kötve a világ minden szánkója, így siklottam hóországon, jégországon át, és amikor megérkeztem, minden gyerek megismerte a maga szánkóját. Akkor minden gyerek felült a szánkójára, és szájharmonikázott. A legelső gyerek a legmélyebb hangon szájharmonikázott, a legutolsó a legmagasabb hangon. Mikor jól kiszánkáztuk magunkat, akkor mindenki épített egy hóembert sárgarépaorral. Akkor azt mondtam: – Aki megeszi a sárgarépát, szépen fog fütyülni! – Erre minden gyerek megette a sárgarépáját, és akkorát fütyültünk, hogy hasra estek a hóemberek.

Amikor én nagy voltam, olyan nagy voltam, hogy a fejemet bevertem a napba, és felhőt ettem reggelire. Mikor először kitátottam a szájamat, akkora felhőt haraptam, mint a házunk, mikor másodszor kitátottam, akkorát, mint a város, és mikor harmadszor kitátottam, minden felhőt bekaptam, csak véletlenül maradt ki egy kis csücsök, mert elbújt a fejem mögött. Mikor minden felhőt lenyeltem, megszomjaztam. Első kortyra kiittam a folyókat, másodkortyra a tavakat, harmadkortyra a tengereket. Csak egy icipicit hagytam Mamának. Mikor ez is megvolt, léptem egyet, és átléptem a holdra, léptem kettőt, és átléptem a napra, léptem hármat, és hazaértem, mert amikor én nagy voltam, ha akartam, kicsi lettem.

Sárkányos-mese

Volt egyszer egy kép a falon. Kobak egész nap nézte-csodálta.

Addig-addig, míg egyszer csak megszólalt a napraforgó a képen:

– Mit nézel annyit?

– Mert szép vagy.

– De ne nézz!

– De nézlek!

A napraforgó fogta magát, és befordult a fal felé. Most nagyon csúnya lett a kép.

– Csúnya! Csúnya! – csúfolódott Kobak.

A kép megsértődött, leugrott a falról, és elbújt.

Kobak egész nap kereste, de nem találta.

Másnap festett a füzetébe egy napraforgót. Csak azért is! Ahogy kész lett, ahogy nézegette, látja, hogy a háta mögül kukucskál valaki.

A kép volt.

– Hopp, most megfogtalak – fordult hátra gyorsan Kobak, de a kép elszaladt.

Kobak utána.

Kergetőztek-kergetőztek, addig kergetőztek, míg Kobak el nem érte. Akkor aztán megfogta, és sárkányt készített belőle. Olyan hosszú spárgát kötött rá, hogy ha minden mesét összebogoznának, annál is hosszabb lenne.

A napraforgó-sárkány pedig felszállt az égre, ott forgott-lebegett, fejét a nap felé fordítva.

Kobak fogta magát, felkapaszkodott a spárgán, ráült a sárkány hátára, és ellovagolt-elszállt vele oda, ahol a sárkány se jár.

Törpés-mese

Kobak egy nap megkérte Mamát:

– Mondj egy mesét egy üveggolyóról!

– Jó – mondta Mama. – Volt egyszer, hol nem volt…

– Az üveghegy alatt egy alagútban…

– Volt egyszer egy üveggolyó. Áttetsző volt és szivárványszínű.

– És a közepében egy kicsi törpe lakott!

– Egy üvegtörpe. Olyan kicsike volt, hogy az üveggolyóban elfért a háza is, a kertje is, erdeje is, mezeje is.

– De ugye, üvegből volt a háza is, a kertje is, az erdeje is, mezeje is?

– Üvegből voltak a fák és a virágok, üvegből voltak a madarak, üvegből volt a kutyája, macskája, de még a kisegere is.

– És volt egy üvegharangja.

– Ha meghúzta, csengett-bongott a ház, az erdő, a mező; csengtek-bongtak a virágok, a fák, de még a szivárványszínű üvegég is bongott.

– És ha meghúzta az üvegharangot, az üveggömb elgurult.

– Addig gurult, míg egy agyaggolyóval találkozott.

Az agyaggolyóban pedig egy agyagtörpe lakott, agyagból volt a háza, kertje, erdeje, mezeje. Agyagból voltak a virágok, a fák, agyagból voltak a madarak, agyagból volt a kutyája, de még a kisegere is.

De az agyagtörpének nem volt harangja. Nem csengett-bongott a ház, az erdő, a mező, nem csengtek-bongtak a virágok, a fák, nem volt szivárványszínű az ég. Csend volt és sötét.

– Nem félt az agyagtörpe?

– Nem félt. Ült naphosszat a háza előtt, agyagedényeket gyúrt, és énekelt.

Az üvegtörpe meg rázta egész nap a harangot. Ha megunta, felmászott a legmagasabb fára, onnan az üvegmadár hátán felszállt az üvegégre, azon is egy szivárványútra, és naphosszat csicsonkázott. Mikor ezt is megunta, jól megrázta a harangot, világgá gurult, és gurultában-mentében dicsekedett:

– Itt jön az üveggolyó! Itt jön a szivárványszín üveggolyó! Itt jön a szivárványszín, áttetsző üveggolyó!

És addig harangozott, míg mindenki ráfigyelt, s dicsérni-csodálni kezdte.

– Ó, az üveggolyó! Ó, a szivárványszínű üveggolyó! Ó, a szivárványszín, áttetsző üveggolyó!

Az agyagtörpe meg ült a háza előtt a sötét agyagég alatt, agyagedényeket gyúrt, és énekelt.

Összekoccant a két golyó.

– Hé, agyaggolyó! Hé, agyagtörpe! Térj ki az utamból! Itt jön az üveggolyó! Itt jön a szivárványszín üveggolyó! Itt jön a szivárványszín, áttetsző üveggolyó! Csodál-dicsér az egész világ! Mért nem csodálsz? Mért nem dicsérsz?

– Szépnek szép a golyód – válaszolt az agyagtörpe. – De mit csinálsz te magad? Rázod a harangodat, és szivárványon csicsonkázol. Ugyan mért térjek ki előled, mért csodáljalak, mért dicsérjelek? Az én egem sötét, az én házam agyagból van, nekem nincs se üvegharangom, se szivárványszín egem, de edényeket gyúrok, és énekelek. Nem térek ki, nem dicsérlek, nem csodállak!

Feldühödött az üvegtörpe. Mérgében úgy meghúzta a harangot, úgy nekilódította az üveggolyót az agyaggolyónak, hogy apró darabokra tört mind a kettő. Ott állt most a két törpe szétesett házzal, széttört fákkal, virágokkal valami nagyon távoli és ismeretlen óriási virágok és fák alatt.

– Kár volt így dicsekedni – mondta az agyagtörpe. – Most itt állunk ház nélkül, idegen világban.

– Most legalább kiderül, hogy ki érdemli meg a csodálatot! – húzta ki magát hetykén az üvegtörpe.

Az agyagtörpe nem sokat törődött vele. Addig járt, ügyeskedett, míg agyagot talált magának, házat épített belőle, aztán leült a háza elé, agyagedényeket gyúrt, és énekelt hozzá.

– Te most is csak az agyagedényeiddel törődsz – biggyesztette el a száját az üvegtörpe. – Nézz meg engem! – Azzal felmutatott az égre, azon is egy tündöklő szivárványra.

– Abból a szivárványból építek házat magamnak. Akkor aztán mindenki megcsodálhat.

Azzal nagy hetykén a szivárványra lépett. De hiába dicsekedett, lezuhant, csengve-bongva összetört.

Az agyagtörpe meg kint ült a háza előtt, agyagedényeket gyúrt, és énekelt.

Kobak pedig eltűnődött.

– Én majd úgy megyek végig a szivárványon, hogy nem zuhanok le. Ha nem dicsekszem, ugye nem zuhanok le?

Kobak harmadik könyve

Ábécés-mese

Kobak iskolába indult.

Elgurította a játékautót:

– Gurulj, amerre látsz! Én már iskolás vagyok! Mától kezdve nem játszom játékautókkal!

Belerúgott a labdába:

– Játssz, akivel akarsz! Én már nagy fiú vagyok, iskolába megyek.

Sarokba állította a képeskönyvet:

– Kuksolj itt magadnak! Én már ezután csak olvasni fogok. Nem képeskönyvet nézegetni, mint a kicsik.

Aztán kiitta a kakaóját, hátára vette az iskolástáskáját, és elindult.

– Úgyse találsz oda egyedül! – kiáltott utána a labda, és már ott is ugrált Kobak előtt.

– Erre van az iskola, erre! – gurult jobbra.

– Nem igaz! Erre van az iskola! – dudált a kisautó, és már fordult is be balra.

Kobak megállt az út közepén, és nem tudta, merre menjen.

– Mama – sírta el magát –, merre van az iskola?

– Sír az iskolás! Sír az iskolás! – csúfolta a labda.

– Bőg az iskolás! Bőg az iskolás! – csúfolkodott a kisautó.

De Mama már jött is.

– Csak nem félsz iskolába menni? Gyere, induljunk! – Azzal már fogta is kézen Kobakot, és indultak – előre.

Hanem ahogy a sarokra értek, nagy mérgesen rájuk szólt a jelzőlámpa:

– Megállni!

Aztán a villamosokra hunyorított:

– Mehettek!

Mentek a villamosok, egyik a másik után.

– Elkésel! Elkésel! – csörömpöltek el Kobak előtt.

Most az autókra hunyorított a jelzőlámpa, s már durrogtak-berregtek is hosszú sorban.

– Úgyis elkésel! Úgyis elkésel! – dudált leghátul a játékautó.

A tetején a labda ugrált:

– Mi hamarabb odaérünk!

Végül átmehettek a gyalogosok is. Mentek, mendegéltek, míg az iskolába nem értek. Hanem az iskola kapujában ott állt már a játékautó, ott ugrált a labda.

– Engedjetek be! – kiáltott rájuk Kobak. – Elkések!

De most füttyszó hallatszott, s hát a lépcsőn ott állt a képeskönyv és integetett ki belőle a milicista:

– Megállás! Előbb a játékok!

S már gurult is befelé a kisautó, mögötte a kiságy, mögötte a bólogató bádog-béka, a cérna-cica, csúszott a csiga, dübörgött a dob, eregélt befelé az egérke, énekelt az énekespinty, fütyült a füstös-mozdony, gurult a görkorcsolya, gyalogolt a gyúrótábla, himbálódzott a hinta, indult az igás-szekerecske, izgett-mozgott az íj, jött a jérce a kakassal, ládikó a lyukkal, mackó a mézzel, nénike a nyúllal, ordított az oroszlán, mögötte öt ökröcske, parádézott a póni, ravaszkodott a róka, selypített a síp, szökdécselt a szita, mögötte a teve, a tyúkocska, az ugrókötél, az ürge, a villanyvonat, a zenélődoboz és a zsineg.

Mire Kobak bejutott az osztályba, telisde-teli volt játékokkal a terem, játékok ültek a padokban, az ablakpárkányon, a tábla szélén, s akkora zajt csaptak, akkora csiricsárét, hogy még a kréta is ugrálni kezdett, és táncolt a táblán a táblatörlő.

Kobak ijedtében a pad alá bújt, s mikor bejött a tanító néni, azt hitte, hogy fél az iskolától.

– Ne félj, Kobak, nem harap meg az iskola! – nevetett a tanító néni, és érdekes, mire Kobak előbújt, egy játék sem volt sehol, úgy eltűntek, mintha ott sem lettek volna. Csak az autó lapult ijedten a tanító néni zsebében. Úgy látszik, ijedtében odabújt.

– No, ha itt vagy, megfoglak! – mosolygott a tanító néni, azzal – hipp-hopp – máris A betűt varázsolt belőle a táblára. Attól fogva meg se mert moccanni, ott is maradt a táblán, míg minden gyermek le nem írta a füzetébe.

– Mindennap fülön fogunk egy játékot, míg meg nem tanuljuk az egész ábécét – mondta a tanító néni, aztán megrázta a csengőt, és megkezdődött az első szünet az iskolában.

Lovacskás-mese

Mire észrevette magát Kobak, már egy nagy verekedés kellős közepén találta magát. Igazán nem lehetett tudni, hogy ki kezdte.

Mindenesetre Karcsi is visszaütött, Katika is, Kobak is.

Hanem a tanító néni nem hitte el. És mivel egy verekedést nem lehet csak úgy csengőszóra abbahagyni, és mivel a tanító néni pont akkor jött be az osztályba, amikor Kobak visszaütött, a tanító néni Kobakot büntette meg.

– Állj a sarokba! – mondta szigorúan.

Hanem ahogy álldogált Kobak a sarokban, egyszerre csak rányerített a falrepedésből egy lovacska.

– Sose búsulj! – vigasztalta. – Én tudom, hogy te csak véletlenül állsz a sarokban, és nem vagy hibás. Ülj csak a hátamra, és fogóddz meg jól a sörényemben!

Azzal átszökött a táblán, kiszökkent az ablakon, ki az udvarra. Vágtattak nagy sebesen, de mikor fordultak volna, akkor látta meg Kobak, hogy a lovacskának csak fél szeme van.

– Ne búsulj egyet se, lovacska, majd én rajzolok neked másik szemet – vigasztalta, s már vette is elő a zsebéből a színes ceruzát.

– Ejnye, Kobak! Ne firkáld össze a falat! – mondta a tanító néni mérgesen, azzal kiültette szégyenszemre az első padba.

– Tedd a padra a kezedet magad elé, nehogy megint előhúzz valamit a zsebedből!

Így ült ott Kobak a padon szétterpesztett ujjakkal, és sehogy sem értette, hogy a tanító néni mért haragszik rá. Hiszen szemet akart rajzolni a lovacskának! És a lovacska is segített rajta, hát nem lett volna szép tőle, ha fél szemmel hagyja a lovacskát.

De nem kellett sokat szomorkodnia, mert egyszer csak a pad repedéséből szólt ki a lovacska:

– Köszönöm, hogy szemet rajzoltál, ne szomorkodj, én tudom, hogy csak jót akartál. Kapj csak fel a hátamra, és fogóddz meg jól a sörényemben!

Átugrattak a padon, átszöktettek az ablakon, a kerítésen, elhagytak minden villamost, de mikor fordultak volna, Kobak észrevette, hogy a lovacskának hiányzik egy patkója.

– Hagyd csak el! – biztatta a lovacskát. – Majd karcolok én neked a körmömmel patkót, de igazit!

Hanem a tanító néni még jobban megharagudott.

– Ne karcold a padot, Kobak! Úgy látszik, nem érted, hogy megbüntettelek. Bent maradsz nagyszünetben az osztályban egyedül.

Ült Kobak a nagy osztályban egyedül, és annyira félt, hogy hiába nézett a falra s a padra, sehogy se látta a lovacskát. Mikor már nagyon egyedül érezte magát, akkor rajzolt a táblára egy lovacskát, éppen olyat, amilyen rányerített. De a rajzolt lovacska nem akart megszólalni, hiába szólongatta Kobak.

Kengurus-mese

Kobak levelet írt a kenguruknak:

Kedves kenguruk, küldök nektek füvet. És ha jó leszek, Mama vesz nekem egy háromkerekű biciklit, akkor azt átszerelem. Szerelek egy kétkerekű biciklit belőle, és a harmadik kereket elküldöm nektek játszani. Karikázzatok jól!

Kobak

Három napig várta a választ. Harmadik este elmesélte:

– Írtak a kenguruk. Nem ceruzával, mert nincs ceruzájuk. A körmükkel írtak, és azt írták, hogy akarnak barátkozni velem. És azt írták, hogy küldjem a karikát, de még jobb lenne, ha lebicikliznék hozzájuk.

– A kenguruk a tengeren túl laknak – jegyezte meg Mama.

– Hát akkor szerelek helikoptert a biciklire, és átrepülöm vele a tengert.

Csak attól félek, hogy mikor meglátnak a kicsi kenguruk, örömükben akkorát ugranak, hogy pont a tenger közepén összeütközünk, és a vízbe pottyanunk.

Ezen aztán nagyon eltűnődött Kobak, és másnap megint levelet írt:

Kedves kenguruk, inkább ti gyertek! Ugorjátok át a tengert, és verjétek meg a farkotokkal az ablakomat. Én kiugrom az ablakon, belefogódzom a farkotokba, és átugrunk a tengeren hozzátok. A zsebembe tettem a füvet. Aludjatok jól!

Kobak

De a kenguruk, úgy látszik, nagyon kíváncsiak voltak a helikopteres biciklire, mert nem jöttek. Kobak viszont megint levelet kapott:

Nem fogunk szembeugrani a helikoptereddel. Erszényre tesszük a lábunkat illedelmesen, úgy várunk. Gyere hamar!

Kenguruk

Kobak most már reggeltől estig csak a helikopteréhez gyűjtötte az alkatrészeket. Nagyon sok mindenre szükség van ahhoz, hogy jó helikoptert szereljen belőle az ember. Így aztán észre se vette, és meg is érkezett a kenguruktól a levél:

Kedves Kobak! Már igazán jöhetnél! Egész nap a tengerparton ülünk, és bánatunkban veszekszünk.

Kenguruk

Kobak egészen elszomorodott, és még aznap föladta a választ:

Kedves kenguruk, ne veszekedjetek! Készül a helikopteres bicikli. Addig is lerajzolom, hogy milyen lesz. Jó?

Kobak

A kenguruk gyorsan válaszoltak:

Kenguruk

Kobak most képeslapot festett:

Kobak

A kenguruk egy sorozat bélyeget küldtek:

Kenguruk

stb. stb.

És így folyt a levelezés egészen addig, míg Kobakot el nem vitte Mama az állatkertbe.

Ez nagyon szomorú nap volt.

Ott ugrált egy kenguru a kerítés mögött, aztán megállt, Kobakra nézett, és hallgatott.

Kobak megkérdezte:

– Nem akarsz karikát, hogy játsszál?

A kenguru hallgatott.

– Neked nem szoktak írni a kis kenguruk?

A kenguru hallgatott.

– Te nem akarsz átröpülni velem a tengeren a helikopteres biciklimmel?

A kenguru hallgatott.

– Te egyáltalán nem szoktál levelet írni? – kiabálta most már Kobak kétségbeesve, de a kenguru hallgatott.

És egyetlen levél sem volt az erszényében.

Kobak aznap este leszerelte a bicikliről a légcsavart.

Mama nem értette.

– Tudod, Mama, már nem megyek a kis kengurukhoz – mondta szomorúan –, a kenguruk csak ugrálni tudnak.

Tartalom

Kobak első könyve

Nap-mese

Vonat-mese

Mondóka-mese

Tréfás-mese

Spenótos-mese

Traktor-mese

Kígyó-mese

Labda-mese

Tornyos-mese

Autó-mese

Vízipisztoly-mese

Gép-mese

Piros-mese

Kicsi-mese

Hazudozó-mese

Fura-mese

Fordított-mese

Kobak második könyve

Nagy-mese

Sárkányos-mese

Törpés-mese

Rágógumis-mese

Kötényes-mese

Verekedős-mese

Télapós-mese

Kaktuszos-mese

Piros-autós mese

Kobak harmadik könyve

Ábécés-mese

Lovacskás-mese

Kengurus-mese

Tévé-mese

Rajzolt-mese

Festett-mese

Meséskönyv-mese

Óra-mese

Lusta-mese

Mérges-mese

Mozgólépcső-mese

Elfelejtő-mese

Árulkodó-mese

Ólomkatonás-mese

Rakétás-mese

Feltaláló-mese

Helikopteres-mese

Várépítő-mese

Felelős kiadó Szilágyi D. Szabolcs
Felelős szerkesztő Tőtős Dorottya
Felelős szerkesztő Zsigmond Júlia
Műszaki szerkesztő Sütő Ferenc
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Koinónia Kiadó
Levél- és rendelési cím:
RO–400344 Cluj, str. Mărginaşă nr. 42
Tel/Fax: 00-40-264-450119
E-mail: office@koinonia.ro
www.koinonia.ro

ISBN 978 973 165 287 0

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu
Bookline

www.bookline.hu

Felhasznált betűtípusok:
Andika – SIL Open Font Licence