Kérdések és válaszok

a Rákosi-korról
1949–1956

– részlet –

Baráth Magdolna – Feitl István

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alapprogram a Politikatörténeti Alapítvány és a Politikatörténeti Intézet támogatta

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

Szerkesztette: Feitl István
A szerkesztésben közreműködött: Gellériné Lázár Márta

A kötet szerzői: Baráth Magdolna (BM), Feitl István (FI)

Első kiadás, 2021
Elektronikus kiadás, 2022
ISBN 978 963 338 504 3
HU ISSN 2064-3500

www.napvilagkiado.eu

© A szerzők

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

Előszó

1 Kik voltak a politika főszereplői?

2 Mennyi az annyi?

3 Mit szolgált az államosítás?

4 Miért volt háborús helyzet a déli határon?

5 Hogyan lett az ÁVO-ból ÁVH?

6 Hogyan bántak el az egyházakkal?

7 Kinek volt szüksége a Rajk-perre?

8 Meddig tartott az éberségi hisztéria?

9 Hogy működött a Magyar Dolgozók Pártja?

10 Ki a kulák?

11 Leszámolás volt-e a „tábornokok” pere?

12 Ritkultak vagy szaporodtak a tanyák?

13 Tervszerű volt-e a gazdaság fejlesztése?

14 Kiteljesedett-e a parlamentarizmus?

15 Hogyan zajlott a Szociáldemokrata- és a Kádár-per?

16 Legördült a vasfüggöny?

17 Mi fán terem a „népi demokrácia”?

18 Milyen hálózatok működtek a társadalomban?

19 Mi lelkesítette a VIT-fiatalokat?

20 Sportnagyhatalom Magyarország?

21 Kiket érintett a kitelepítés?

22 Mire jó a gumipitypang?

23 Illúzió volt a forradalom a közoktatásban?

24 Gimnázium és/vagy technikum?

25 Tegyünk versennyé mindenféle munkát?

26 Kiktől szedtek adót?

27 Világháborúval fenyegetett a koreai háború?

28 Hogyan segítette Magyarország Észak-Koreát?

29 „Egy a jelszónk, a béke”?

30 Mikor jött létre Beloiannisz falu?

31 Hogyan fegyverkezett Farkas Mihály?

32 Mi volt Kádár János története az ’50-es években?

33 Mit értek a tanácsi választások?

34 Kik voltak a kor munkássztárjai?

35 Mit kezdjünk a vezérkultusszal?

36 Mire volt jó a tagosítás?

37 Hová építettek be szovjet tanácsadókat?

38 A tanácsok sóhivatalok voltak?

39 Mi volt a légó?

40 Milyen távol volt a nagy barát, Kína?

41 Mi a gépállomás?

42 Milyen fordulat történt az építészetben?

43 Miért hullámzott a felsőoktatás fejlesztése?

44 Élcsapat volt-e a párt?

45 Mennyibe került a békekölcsön?

46 Példaképünk Rákosi pajtás?

47 Szükség volt a jegyrendszer bevezetésére?

48 Hogyan történt a levélellenőrzés?

49 Kik a Ratkó-gyerekek?

50 A sajtórabságtól a sajtószabadságig?

51 Mire jó a világvevő rádió?

52 Kiket érintettek a retorziók?

53 Milyen volt az országgyűlési választás 1949-ben és 1953-ban?

54 Hogyan épültek a szocialista városok?

55 Volt-e gyermekkultusz?

56 Meddig tartott ki az ifjú élcsapat lelkesültsége?

57 Példás volt-e a mezőgazdasági állami gazdaságok termelése?

58 Ki volt a magyar mozisztár?

59 Milyenek voltak a piaci viszonyok?

60 Szerette-e Sztálin a legjobb tanítványát?

61 Mi a begyűjtés és a padláslesöprés?

62 Mit kezdjünk a nőszervezettel?

63 Volt-e kémháború az imperialistákkal?

64 Ártott vagy segített a KGST?

65 Hogyan alakult a kormány szerkezete, összetétele?

66 Gerő maradt a hídverő?

67 Kié lett a második legnagyobb szobor Budapesten?

68 Miért adósodott el az ország?

69 Volt-e politikai ellenállás a rendszerrel szemben?

70 Volt ellenőrzési minisztérium?

71 Mi szabta meg az árakat?

72 Lehet-e háborús egészségügyet szervezni?

73 Szembesültek a politikusok az egészségügy hiányosságaival?

74 Piaci vagy bürokratikus koordináció?

75 Hány szovjet katona állomásozott „ideiglenesen” Magyarországon?

76 Hogyan élt a falusi ember?

77 Kaptak jogokat a nemzetiségek?

78 Kultúrforradalom vagy hatalmi önkény?

79 Teljesítette-e a csodatervet az építőipar?

80 Megszűnt-e a pénz a „népi demokráciákban”?

81 Sikeres volt a téeszszervezés?

82 Lódenkabát vagy nejlonharisnya?

83 Miként változtak a börtönviszonyok?

84 Hogyan álltak ellen a színházak?

85 Mi kell a hatalomnak, értelmiségi vagy káder?

86 Min nevettek az emberek?

87 Kizsákmányolták-e a szovjetek Magyarországot?

88 Állam az államban?

89 Mi a nómenklatúra?

90 Kik lázadtak fel legelőször?

91 Társadalmi emelkedés vagy süllyedés?

92 Kik irányították Moszkvából az országot?

93 Mítosz volt a műszaki haladás?

94 Miért álltak a nők tömegesen munkába?

95 Milyen nyelven beszélt a politika?

96 Milyen volt a „baráti kapcsolat” a környező országokkal?

97 Kinek köszönhettük a sportsikereket?

98 Milyen volt a Magyar Tudományos Akadémia autonómia nélkül?

99 Mikor volt Rákosi utolsó kísérlete koncepciós perre?

100 Milyen mértékű volt a fordulat 1953-ban?

101 Verhetetlen volt az aranycsapat?

102 Olimpiai megnyitóra épült a Népstadion?

103 Hogyan kezeltek Hruscsovék válságot a szatellitországokban 1953 után?

104 Milyen büntetésfajták jellemezték a rendszert?

105 Milyen egy zenei diktatúra?

106 Mikor kezdődött az enyhülés?

107 A magántulajdon teljesen kiveszett a „népi demokráciákból”?

108 Hogyan lett az önálló ÁVH a Belügyminisztérium része?

109 Fordulatot hajtott végre az agrárpolitikában Nagy Imre?

110 Jó vagy rossz szomszéd volt Ausztria?

111 Mi készült el a 2-es metróból?

112 A sztálinista világmagyarázatba nem fért bele Nagy Imre?

113 Hányszor szervezték át a népfrontot?

114 Milyen év volt 1955?

115 Mikor jött létre a Varsói Szerződés?

116 Miért haladt vontatottan a rehabilitáció 1953 után?

117 Utaztak a magyarok külföldre az ötvenes években?

118 Miért vették fel 1955-ben hazánkat az ENSZ-be?

119 Mit üzent az SZKP XX. kongresszusa?

120 Honnan hová jutott a Petőfi Kör?

121 Rákosi vagy Gerő Ernő békült ki Titóval?

122 Mikortól osztotta Gerő Ernő a lapokat?

123 Előkészítette a forradalmat Rajk és társai temetése?

124 Mi lett az ÁVH-s vezetők sorsa?

125 Lehettek-e önálló szervezetek az állampárt időszakában?

126 Kinek segített az állami tb?

Irodalom

Források

Feldolgozások

Rövidítések

Tematikus bontás

Külpolitika

Politikai, ideológiai élet

Szervezetek világa

Terror

Gazdaság

Mezőgazdaság

Társadalom

Kultúra, oktatás

Hétköznapok

Sport

Előszó

Nem egészen nyolc esztendőt fog át kötetünk, lassan azonban elfogynak azok, akik átélték vagy közelebbről ismerték az időszakot. A mai és a következő évek fiataljainak távoli, történelmi esztendők ezek. Az elmúlt évtizedek és különösen az 1989–1990-es rendszerváltás gyökeresen átírta az időszak szótárát is, így a szavak jelentése elvesztette akkori értelmét, és részben ismeretlenek is lettek. Egy olyan korba csöppenünk, ahol a politika nyelvezete különösen átjárta az emberek mindennapjait. A Rákosi-korszakban ezért a szavak és az összefüggések óhatatlanul magyarázatra szorulnak. A címszavak egy része ilyen: kulák, begyűjtés, tanyaközpont, sztahanovista, állami gazdaság, éberség és csengőfrász, Ratkó-gyerekek, békekölcsön stb. A szervezetek sem ismertek, ezért ezek is magyarázatra szorulnak (rövidített, sokszor így bevett alakjuk megtalálhatók a kötet végén). Arra törekedtünk, hogy a főszereplők ne legyenek üresen csengő nevek, így bemutatjuk őket, és arra is, hogy a számszerű adatok, különösen az árak és bérek összehasonlíthatók legyenek. Készítettünk ezért egy olyan szócikket – Mennyi az annyi? címmel –, ahol megismerhetővé válnak mind a makrogazdaság tételei, mind a mindennapokban előfordult árak.

Annak érdekében, hogy használható legyen a kötet egyfajta kézikönyvként is, a nagyobb összefüggések nyomatékosan szerepelnek a szócikkek között. A világpolitikának közvetlenül kitett ország volt hazánk. Erről a Szovjetunió gondoskodott, amely hatalmas erejével szinte tartományként kezelt minket és másokat, alárendelte a közép-kelet-európai országokat a globális kétpólusú világrendben elfoglalt érdekeinek. Ha úgy tetszett, fegyverkezést várt el, ha meg úgy, az életszínvonal emelését írta elő minden vezetőnek. Sztálin utolsó évei, a hidegháború harcos esztendei voltak az egyik oldalon, és a desztalinizáció, a megbékélésre hajló, de belső feszültségektől sem mentes évek a másikon. A belső hatalmi csatározások Moszkvában kihatottak Magyarországra is. A sztálinista vezető garnitúra dominált Rákosi Mátyás, a kor névadója uralmával, de megjelentek az enyhülés, a desztalinizáció első személyiségei is. Nagy Imre volt az ő reprezentánsuk. Az időszak is Sztálin halála idejével, 1953-mal törik ketté. Ezt hangsúlyozni szeretnénk, szemben más történészekkel, akik ezeknek az éveknek a folyamatosságáról beszélnek.

Rákosi rendszerét és Nagy Imre korrekciós lépéseit is igyekszünk bemutatni. Itt támpontunk Kornai János ma is érvényes teóriája az államszocializmus klasszikus rendszere természetéről, ami egyben magyarázatot ad a Nagy Imre-féle első reformkísérlet eredményeire és komolyabb buktatóira is.

Végül sok kis írás szól a mindennapi életről, váratlan eseményeiről és a kulturális, szokásbeli változásokról. Szóba hozunk olyan jelenségeket, mint a divat, a humor, a gyermekkultusz, a sport, a rádióhallgatás, az egészségügy és az emberek mindennapjaira kiható tömegmozgalmak.

A szerkesztő

Kik voltak a politika főszereplői?

A főszereplők a Moszkvából a második világháború lezárulása után hazatért kommunisták voltak. Hármat őskommunistának is nevezhetünk, miután párttagságuk a Tanácsköztársaság időszakából eredeztethető, azt követően 25 évig emigrációban vagy illegalitásban éltek, és megátalkodott ellenségei voltak a Horthy-rendszernek. Ők birtokolták a leginkább a hatalmat.

Mindenekelőtt a vezérré, egyben diktátorrá avanzsált, hatvanadik éveit taposó Rákosi Mátyás, az MDP fő-, majd első titkára, egy ideig az ország miniszterelnöke említendő. Eredetileg diplomás kereskedő volt, majd a Kommunisták Magyarországi Pártjának alapító tagja, később főhivatású forradalmár, aki 15 évet ült Horthy börtöneiben. 1940-ben, kiszabadulása után Sztálintól kapta a megbízását, hogy legyen a magyar kommunisták vezetője. 1949–1953 között élet-halál ura volt, egyben ünnepelt kultikus személy, a közvélemény előtt miden jó megtestesítője, Sztálin legjobb tanítványa, mártír és példakép. Gyűléseken, az Országházban fergeteges vastaps és ütemes éljenzés köszöntötte, képei mindenütt ott voltak. Valójában ügyeskedő, ravaszdi politikus, aki kézben tartja társait, koncepciós eljárásokat eszel ki és visz véghez, terror alatt tartja beosztottait, ugyanakkor keresi Moszkva kegyeit, és kiszolgálja akaratát. Sztálint meg is nyeri, de 1953-ban bekövetkezett halála után kegyvesztett lesz. 1954 végén visszaszerzi a szovjetek bizalmát, de a végletes és vérengző hatalomgyakorlás ezután már nem adatik meg neki. Az SZKP XX. kongresszusa után hiába minden ügyeskedése, a gyűlölt rendszer szimbólumává válik, és a szovjetek jóváhagyásával eltávolítják tisztségeiből, majd elhagyja az országot.

A második ember Gerő Ernő, fiatalabb Rákosinál, 1948-ban lépi át az ötvenedik életévét. Eredetileg orvostanhallgató, aztán pártfunkcionárius. Egész életét a kommunista apparátusban töltötte. Éppen emiatt jók voltak a szovjet kapcsolatai, Sztálin szája íze szerint irányítja és teszi tönkre a gazdaságot. 1953-ban az ország katasztrofális gazdasági helyzetéért őt teszik felelőssé Moszkvában, mégsem mellőzik. A Belügyminisztérium élére kerül, Nagy Imre mellé áll, szerepe van a törvénytelenségek óvatos és részleges felszámolásában. Megrögzött sztálinista, így egyre inkább eltávolodik Nagy Imrétől, és Rákosi felülkerekedésével visszatér a régi befolyása. Az SZKP XX. kongresszusa után mérsékelt újításokkal felülkerekedik Rákosin, ő lesz az utódja is. Ez azonban pirruszi győzelem; 1956 októberében hatalmasat bukik, és menekülni kényszerül az országból.

Farkas Mihály, a fiatalabb nemzedék erőszakos, akarnok politikai vezetője 1954-ben 50 éves. Csehszlovákiában, Kassán és Prágában válik hivatásos kommunistává. Rákosival és Gerővel a legszűkebb vezetőség, a „trojka” tagja. A törvénysértések egyik kíméletlen fő végrehajtója, egyben potenciális riválisainak likvidálója. Honvédelmi miniszterként is egyeduralkodóként igyekszik követni Rákosit, akinek javaslatára 1952 novemberében hadseregtábornokká léptették elő. 1953-ban a szovjetek félreállítják, de hamarosan Nagy Imre embereként a pártban ellensúlyozza Rákosi befolyását. 1954 végétől elvtelenül igyekszik szembefordulni Naggyal, de Rákosi nem felejt. A XX. kongresszus után Kádár János bosszút áll rajta: a börtönben végzi.

Révai József főideológus, őskommunista, egyidős Gerővel, 1948 után kíméletlen erővel teremti meg a szellemi életben az egyhangúságot, némítja el a másként gondolkodókat, és építi ki a sztálinista eszmeiségre épülő, egyedül való ideológiai konstrukciót az élet minden területén. 1953-ban mellőzik, a XX. kongresszus után Kádár mellé áll, de betegsége miatt már nem vállalhat érdemi szerepet.

Az ötvenes éveiben járó Nagy Imre ugyancsak Moszkvából tér haza, eredetileg kaposvári tisztviselő. 1930 után Moszkvában agrárszakemberré képezi magát, 1944 szeptemberében Magyarországra mint agrárpolitikus tér vissza, de több alkalommal is szembehelyezkedik a vezető garnitúra szövetkezetesítési mániájával. 1953-ig azonban behódol a hatalomnak. 1953-ban miniszterelnökként mindent megtesz annak érdekében, hogy a gazdaságot kiegyensúlyozottabb irányba terelje, az agrártársadalom kizsákmányolását megszüntesse, és felszámolja a törvénytelenségeket. 1954 végén revizionistának, jobboldali elhajlónak bélyegzik, és megfosztják minden tisztségétől. Ekkor már nem hajlandó önkritikát gyakorolni. 1956-ban a rákosista rendszerrel szembeni népharag növeli népszerűségét, mígnem a forradalom a miniszterelnöki székbe juttatja.

A mellékszereplők közül a fiatal nemzedék reprezentánsa Hegedüs András, akit Gerő Ernő emel ki, és aki 28 évesen a KV titkára, majd 1951-től a kormány tagja. Nagy Imre mellett miniszterelnök-helyettes és földművelésügyi miniszter, 1955-től követi a kormány élén, miniszterelnökké választják. Mint a többi „ifjondász”, meggyőződéses sztálinista. Az 1956-os forradalom alatt Moszkvába menekül.

Említendők még a volt koalíciós pártok olyan politikusai, akik a kommunistákkal társutasok voltak, és nem sodorta el őket valamelyik koncepciós per. Ilyen mindenekelőtt Dobi István, aki volt kisgazdapárti miniszterelnökként, majd az Elnöki Tanács elnökeként szolgálta a rendszert. Szegényparaszti sorból emelkedett a magas tisztségekbe, szerény kvalitásokkal rendelkezett, meggyőződéses szövetkezetpárti ember volt. Befolyása nem volt, bábként mozgatták. Hasonló szerepet játszott Rónai Sándor, az Elnöki Tanács, majd az Országgyűlés elnöke, aki mint le nem tartóztatott volt szociáldemokrata reprezentálta a hatalmat.

A szociáldemokraták elleni perek három legfontosabb személye Szakasits Árpád, aki köztársasági elnök, majd a NET elnöke volt, Marosán György pártapparátusi ember, 1956 nyarán miniszterként tér vissza a pártvezetőségbe, hogy aztán 1956 után jusson neki döntő szerep. Ries István igazságügy-miniszter azonban már nem lehetett ott ezekben az években, mert 1950-ben a börtönben meggyilkolták.

A szereplők másik csoportja a koncepciós perek kommunista áldozataként játszott a kor egy kis részében szerepet. Közülük a kivégzett Rajk László vált akkor a rendszer gazságainak áldozatává. Az életben maradottak közül Kádár János emelkedett a legmagasabbra 1956 előtt, megint mások, mint a volt kisgazda Tildy Zoltán és a volt szociáldemokrata Kéthly Anna az 1956-os forradalom alatt tértek vissza rövid időre a magyarországi politikai életbe. Feitl István (FI)

Mennyi az annyi?

Az 1946. augusztus 1-jén bevezetett forint értéke hatalmasat változott az ötvenes évekhez képest. Lehetetlen az összehasonlítás a mai adatokkal. Ezért hasznosnak látszik, hogy az ötvenes évek pénzügyi világáról, a korabeli árakról, bérekről és egyéb költségekről pontos képet rajzolunk a gazdasági és életviszonyok jobb megismerése érdekében.

Az ország költségvetésének elfogadott nagyságát kívánjuk érzékeltetni a következőkben. A bevétel és a kiadás az első években számottevően nem különbözött, így az összegek mindkettőre érvényesek. 1950-ben ez 17,5 milliárd forint volt. Az 1951-es elfogadott költségvetés 29,5 milliárdra emelkedett, vagyis 68,5%-kal nőtt. A nagy ugrás 1952-ben történik, amikor is 42,5 milliárdra emelkedik a költségvetés főösszege, és ez 1953-ra 52,7 milliárd forint lesz, vagyis három év alatt megháromszorozódik, miközben az infláció messze nem ilyen mértékű. A fogyasztói árindex az 1949-eshez képest 1953-ban 179 volt.

A költségvetés volumene 1954-től csökken, a bevételek esetén 49,8 milliárdról 47 és 43 milliárdra, a kiadás minden évben alacsonyabb ennél 1,8; 1,5; 1,1 milliárd forinttal.

A bérek alakulását az alábbi táblázat mutatja.

Év

Átlagbér
(hó/Ft)

Reálbérindex
1949=100

Reáljövedelem-index
1949=100

1950

683

101,3

105,7

1951

729

89,7

98,4

1952

928

82,3

94,5

1953

988

87,0

99,2

1954

1082

102,3

120,2

1955

1141

106,0

126,5

1956

1235

-

-

A fizetések a pártapparátusban az 1950. augusztusi emelés után így alakultak: a KV titkárainak fizetése 4000 Ft volt, az osztályvezetőké 3200, a többi központi apparátusban dolgozóé 2600 és 1000 Ft között mozgott. A legkevesebbet a politikai munkatársak keresték.

A budapesti és megyei apparátusokban a fizetések 3500 és 800 Ft között mozogtak. Városi és járási szinten ez 1400 és 800 Ft volt. Üzemi területen, a munkáslétszámtól függően 2000–800 Ft, a községi szinten 1000–700 Ft között állt.

Mi mennyibe került? A félfehér kenyér az 1949-es 1,60-ról 1950-ben 2,40-re, 1954-ben 3 forintra emelkedett. Az 1953. szeptember 6-i árleszállítás után alakult ki zsemle és a kifli 40 filléres ára. 1951-ben a cukor kilója 6-ról 11 forintra, a tojás darabja 60-70 fillérről 1,6–1,9 forintra, a tej litere 1,5-ről 3,6 forintra emelkedett. A burgonya kilója 50 fillérről először 1,2-re, majd 1,6-ra emelkedett, a piaci ára 1952–1956-ban 2,4 és 3,3 Ft között mozgott. A napraforgó-étolaj litere 10-ről 18-ra, majd 24-re, aztán 1954-ben 21,6 Ft-ra változott. A rizs kilója éppen a duplájára emelkedett, 8-ról 16 forintra. A 10 dkg-os vaj előbb 6,60, majd 5,60, ’54 után ismét 6,60 Ft lett.

A Kossuth cigaretta darabja 12, a Harmónia 16 fillér volt. A Munkás doboza (25 db) 2 forint volt, az 5 éves Terv nevűnek 3, majd 3,50.

Egy pár cipő 100 forint fölött volt, 1951 után 200 Ft fölé nőtt. A női selyemharisnya 22,8-ról 32,9 Ft-ra emelkedett. A konfekciós férfitélikabátot 1200 Ft-os, az öltönyt 900–1200 Ft-os, a női szövetruhát 250–420 Ft-os nagyságrendben lehetett kapni (ha éppen lehetett).

Kombinált szekrényt 1949-ben 3990, 1953-ban 4822 és 1955-ben 3858 forintért vásároltak. A férfikerékpár 565, majd 800 Ft volt, a motorkerékpár 4150-ről emelkedett 7000 Ft-ra. (1952-ben motorkerékpárból tízezer főre alig 12 darab jutott.) A néprádió 800 Ft maradt, de az Orion 330-as 1500, majd 1300 Ft lett.

A villamoshetijegy 5 Ft, a tanulóké 2,70, egy villamosvonaljegy 50, az átszálló 70 fillér, a buszjegy ennek kétszerese volt. Egy férfihajvágás 2-3 Ft, a rádió-előfizetés pedig 10 Ft volt havonta.

1952 februárjában a tüzelő esetében a szenet 30%-kal, a briketteket 12,75%-kal, a kokszot 5%-kal, a tűzifát 15%-kal emelik meg. A hiány miatt bevezetik az alkalmazottak részére a tüzelőutalványt.

Az 1953-as árcsökkentés hatása: a ruházati cikkek közül példaként egy férfilódenkabát 1050 Ft-ról 840 Ft-ra, a női 960-ról 650-re esett. A cipők 130-ról 100 körülire változtak. Egy rádió ára 1400 Ft-tól 3173-ig terjedt, ez 1190-től 2540-re változott. A kerékpár 810 és 1150 között mozgott, az árcsökkentés után 600 és 850 közötti sávba került. A varrógép 2880-ról 1960-ra esett. A bútorok ára a következőképp alakult: hálószoba 5500-ról 4950-ra, kombinált szekrény 5240-ről 4454-re, közepes konyhabútor 2388-ról 2149-re változott. A szappanok ára 7 Ft-ról 14% és 35% között esett. A cirokseprűé 16-ról 12-re.

Végül a könyvek, amelyek olcsók voltak. Az 1955-ös Ünnepi Könyvhéten az ifjúsági és gyermekirodalom 1,50-től 42 Ft-ig terjedt. A marxizmus klasszikusait 10–20 forintért lehetett megkapni, közte Sztálin művei egyaránt 15 Ft-ba kerültek. Rákosi Mátyás válogatott beszédei kötve és fűzve 25 és 14 Ft. Az olcsóbb könyvek 3 és 6 forint között voltak kaphatók. Az 1954-től megjelenő és az újságárusoknál elérhető Olcsó Könyvtár és a Vidám Könyvek című sorozatok kötetei 3-4 Ft voltak. József Attila összes verse 20 Ft, Petőfi Sándor összes költeménye 15 Ft, Déry Tibor: Felelet című regényének első része 22,5 Ft, a második rész 27,5 Ft volt. (FI)

Mit szolgált az államosítás?

A száznál több munkást foglalkoztató üzemek államosításáról szóló 1948. évi XXV. sz. törvény elfogadása után az MDP nem állt le az állami tulajdonba vétel folyamatával. Nyomban utána létrehozta a kormány a Községi Élelmiszerértékesítő Vállalatot, a Közértet, amely felerészben állami, felerészben fővárosi tulajdonú cég volt, és egy szövetkezeti hálózat is bekerült az apportjába. Ezzel a vezetők felmutatták az állami tulajdon másik, szigorúan gazdasági eszközökkel való térnyerési lehetőségét is.

A kizárólagos politikai hatalom azonban nem tette szükségessé az ilyen „finom” megoldások alkalmazását. Ezt követte törvénnyel az iskolák államosítása, majd 1948 szeptemberében a Magyar–Amerikai Olajipari Rt.-t és a Maort Gázértékesítő Rt. állami kézbe vétele, amit koncepciós büntetőeljárással tettek megalapozottá. Időközben az Országos Tervhivatal (OT) átváltozott az operatív gazdaságirányítás vezető intézményévé. Nem általános tervkötelezettséget rakott a vállalatokra, hanem pontosan megmondta, hogy mennyi alapanyagból mennyit kell termelni. A vállalat beruházásait is előírták.

1948 májusában kampányszerűen vették tulajdonba a legjelentősebb szállodákat és vendéglátóüzemeket. Egy év múlva a 20 vendéghelynél nagyobb panziókra került sor.

1949 januárjában megtiltották magánszemélyeknek a nagykereskedői tevékenységet, a magánvállalkozások helyébe államiakat alapítottak, és a szövetkezetiek nagyobb részét is felszámolták. A későbbiekben a magán-nagykereskedők tevékenységét tovább korlátozták. A termény, a gyümölcs, a főzelékfélék, a tojás, a baromfi, az állat és a sör nagykereskedelmétől eltekintve, mintegy 750-800 nagykereskedés működött, és a forgalom 70%-át 318 bonyolította. Ezek: textil, vas-műszaki, papír, bútor, irodagép, fűszer, bőr, cipőkellék, üveg-porcelán, cukorka. A technikát illetően október 10. után rajtaütésszerűen fel kellett számolni ezeket, mégpedig úgy, hogy váratlanul vállalatvezetőket küldött ki a Belkereskedelmi Minisztérium. A legnagyobb bornagykereskedőkre már korábban lecsaptak.

Az 1949-es választások és az ötéves terv elfogadása után aztán igyekeztek majd mindent állami kézbe venni és tervutasításokkal irányítani. 1949. december 28-án az Elnöki Tanács törvényerejű rendelettel a 10 főnél többet foglalkoztató és külföldi tőkés tulajdonban lévő üzemeket államosította. 4100 céget, például a sertéshizlaldákat és az autószerelő műhelyeket is szocializálták. A megmaradt nyomdák és gyógyszertárak az alkalmazottak számától függetlenül a rendelet hatálya alá estek. Ekkor már csak az egy-két fővel működő kisipar tartotta magát: ők 180 ezren voltak, 188 ezer alkalmazottal. A kiskereskedőkkel és eltartottakkal együtt 700-800 ezerre becsülhető az összlétszámuk. Működési engedélyt azonban már csak „a lakosság szükségleteinek ellátása” érdekében adtak ki. 1950-re ennek a kisiparnak is felszámolták a felét, két év alatt 60 ezren adták fel az iparukat. A munkáslétszám ebben a szektorban 180 ezerről 29 ezerre zuhant. Nem volt szükség adminisztratív intézkedésre, elég volt az adó és annak behajtása, a hitel megszigorítása, az áruellátás állami ellenőrzése, a központi árszabályozás vagy a nyitvatartás engedélyezése. Aki tudott, kisipari szövetkezetekbe menekült, vidéken pedig az ún. vegyesipari szövetkezetekbe tömörítették az embereket.

1951. május 23-án sor került a körzeti magánmalmok államosítására, illetve a nem körzeti magánmalmok fokozatos leállítására, továbbá a bérházak és villák állami tulajdonba vételére. 1952. július 30-án döntöttek 204 szeszfőzde államosításáról külön rendelet kiadása nélkül, egyszerű pénzbüntetéssel és engedélymegvonással.

A helyzet a Nagy Imre-kormány idején változott meg. 1953 augusztusában úgy szabályozták az iparengedélyek kiadását, hogy a kisebb községekben a hiányszakmák, a cipészek, a bognárok, a kovácsok, a fodrászok, a csizmadiák, a szabók, vegyes javítók engedélyt kaptak szakmájuk gyakorlására. Iparigazolványt további 63 szakmára adhattak ki. A lépés beleillett a meghirdetett mezőgazdasági magántermelés segítésébe, a falu ellátásának javításába. Az iparjogosítványokat vállalatok, megyei tanácsok, kisipari szövetkezetek adhatták ki. 70 ezerrel nőtt a kisiparosok létszáma, hivatalosan 12 ezer alkalmazottat tartottak nyilván, de ennél jóval nagyobb számban dolgoztak náluk, és 3300 ipari tanulójuk is volt.

1955 februárjában azonban már korlátozásukról hozott határozatot az MDP PB. Nem tetszett nekik a gazdagodásuk, növekvő számuk a városokban, és megszigorítva ellenőrzésüket, egyes szakmákat ismét visszaszorítottak, különösen Budapesten. Ugyanakkor a kisipari szövetkezetek esetében megengedték az inkább piacinak nevezhető eszközök alkalmazását, ezzel segítve az Országos Kisipari Szövetség (OKISZ) működését.

1956. február 9-én a 3111. sz. titkos határozattal a kormány a magánkereskedelem kiszorításáról döntött. Utasította a belkereskedelmi minisztert, hogy a baromfi- és tejtermék-kereskedőknek vonja meg, a cukrászoknak korlátozza az iparjogosítványát, hogy 11 ezer főben maximálja az egyéb kereskedőket, vezesse be az állami bizományosi rendszert, és vizsgálja felül a használtcikk-kereskedők, a vásározók és az utcai árusok igazolványát. (FI)

Miért volt háborús helyzet a déli határon?

A második világháborút követően a környező országok közül Jugoszláviával alakultak a legígéretesebben a kétoldalú kapcsolatok. Jugoszlávia, ahol az 1945 után kialakult politikai rendszer a legjobban hasonlított a szovjet modellre, egyfajta példakép volt a magyar kommunisták számára. Rákosi a szovjet vezetés előtt sem titkolta, hogy Magyarországon Jugoszlávia még a Szovjetuniónál is népszerűbb. Ekkor még Moszkva is megkülönböztetett figyelmet tanúsított Jugoszláviának a térségben. A „legjobb barátból ellenséggé válás” folyamata 1948 tavaszán kezdődött, és a Rajk-perrel teljesedett ki.

A délszláv nemzetiségek által lakott olasz és osztrák területekre bejelentett jugoszláv igény, az Albánia feletti protektorátus megszerzésére irányuló terv és az 1949-ig tartó görög polgárháborúban a görög kommunisták támogatása jelentették az első feszültségforrást Moszkva és Belgrád között. A nézetkülönbségek első komoly jele a jugoszlávok által létrehozandó Balkán-föderáció kapcsán mutatkozott meg. A konfliktus Moszkva és Belgrád között akkor éleződött ki igazán, amikor 1948 januárjában Georgi Dimitrov, a Bolgár Kommunista Párt főtitkára – szovjet jóváhagyás nélkül – sajtótájékoztatón ismertette a kelet-európai országok mellett Görögországot is magában foglaló konföderáció tervét. Miután Tito a szovjet tiltás ellenére sem volt hajlandó visszavonulót fújni, a Kreml konzultációra hazarendelte nagykövetét, és visszahívta Jugoszláviából valamennyi tanácsadóját és szakértőjét.

Ezt követően gyorsan és drámai módon romlottak meg előbb a szovjet–jugoszláv kapcsolatok, majd Jugoszlávia viszonya a többi kelet-európai országgal. A magyar párt az 1948. március 15-i ünnepségekre Budapestre érkezett Kliment Vorosilovtól szerzett tudomást a Moszkva és Belgrád között feszülő ellentétekről. Amikor a magyar pártvezetés megkapta a szovjet és a jugoszláv párt közötti levélváltás anyagát, amelyet Sztálin valamennyi kelet-európai pártnak megküldött, a magyar pártvezetés azonnal levonta a következtetéseket, és az SZKP KB-hoz intézett levelében felzárkózott a szovjet vezetés Jugoszláviát elítélő véleménye mellé.

Az addig zárt ajtók mögött zajló konfliktusnak a Tájékoztató Iroda (Kominform) 1948. júniusi bukaresti ülésének határozatai adtak nyilvánosságot. Ezt követően a kommunista pártok sorra ítélték el Tito politikáját. Jugoszláviában pedig az e határozattal szimpatizálók ellen hajtóvadászat indult, ezrek menekültek emigrációba – többek között Magyarországra is.

A bukaresti határozat után Magyarországon is gőzerővel beindult a jugoszlávellenes propaganda és a nyomásgyakorlás a délszláv szervezetekre (Magyar–Jugoszláv Társaság, Magyarországi Délszlávok Demokratikus Szövetsége), amit a szövetség vezetőségi tagjainak letartóztatása követett.

Az egy évvel később megrendezett Rajk-perben (➝7) a jugoszlávellenes vádakat Lazar Brankov, a magyarországi jugoszláv emigráció vezetőjének a perben történt szerepeltetésével igyekeztek alátámasztani.

A jugoszlávellenes propaganda fokozásával és a pártközi kapcsolatok elmérgesedésével párhuzamosan a két ország közötti gazdasági kapcsolatok is a mélypontra kerültek. A magyar kormány már 1948. augusztus végén beszüntette a jóvátételi szállításokat Jugoszláviába, majd az MDP KV Titkársága 1949. január 26-i ülésén olyan döntés született, hogy a jugoszlávokkal szemben fennálló szállítási kötelezettségek teljesítését a minimumra kell csökkenteni. 1949 júliusában sor került a két ország közötti gazdasági egyezmény felmondására is.

Mindezek mellett a magyar–jugoszláv határon is egyre rosszabb lett a helyzet, növekedtek a határincidensek, amelyek időnként tragikus kimenetelűvé váltak.

A Tájékoztató Iroda 1949. novemberi határozatát követően gyakorlatilag megszűntek a Magyarország és Jugoszlávia közötti kétoldalú párt- és államközi kapcsolatok, és Rákosi Mátyás még a diplomáciai viszony megszakítására is kész lett volna, ha Sztálin vissza nem fogja ebben.

A következő években a két országot elválasztó határon szinte háborús állapotok alakultak ki, mindennaposak voltak a határincidensek. Az MDP KV Titkársága 1950. április 12-én döntést hozott egy 15 km-es határsáv kiépítéséről, és megkezdődött a határ közelében élő délszláv lakosság kitelepítése (➝77).

A magyar–jugoszláv kétoldalú állami és pártkapcsolatokat csak a Sztálin halálát követő új szovjet vezetés Jugoszláviával történt kibékülése után, hosszan elhúzódó és többször félbeszakadó tárgyalások után sikerült rendezni. Baráth Magdolna (BM)

Hogyan lett az ÁVO-ból ÁVH?

1945-ben Péter Gábor vezetésével jött létre a Budapesti Rendőr-főkapitányság keretében a Politikai Rendészeti Osztály (PRO). Ez volt az első egységes állambiztonsági szervezet. Célja a háborús bűnösök felkutatása és előállítása volt. Ezt a szervezetet az 1946 októberében kiadott belügyminiszteri rendelet Magyar Államrendőrség Államvédelmi Osztálya (ÁVO) néven a belügyminiszter közvetlen felügyelete alá rendelte. A Péter Gábor által irányított szervezetbe beolvasztották a Vidéki Főkapitányság Politikai Rendészeti Osztályát is.

Az ÁVO szervezetét, feladatát és ügykörét egy BM-rendelet szabályozta. 13 alosztály látta el a hírszerzéssel, elhárítással, a politikai pártok, egyházak, társadalmi egyesületek, a magyar emigráció figyelésével kapcsolatos feladatokat. Ekkor kezdtek kiépülni az államvédelmi osztályok a vármegyeszékhelyeken működő kapitányságokon és az egyes nagyobb kapitányságokon.

Habár a rendelet szerint az ÁVO fő feladata a demokratikus államrend védelméről szóló 1946. évi VII. törvénybe ütköző, valamint a háborús és népellenes bűncselekmények felderítése, az államrendészeti vonatkozású bel- és külföldi adatok gyűjtése és nyilvántartása volt, a szerv működésének kezdete óta adatokat gyűjtött a koalíciós pártok vezető politikusairól, lehallgatta a kommunisták politikai ellenfeleinek telefonjait.

Kádár János belügyminiszterré történt kinevezését követően, 1948. szeptember 10-i hatállyal a szerv önállósodásának újabb fontos lépéseként a Belügyminisztérium Államvédelmi Hatósága (BM ÁVH) néven, kiszélesített hatáskörrel a BM közvetlen alárendeltségébe került. Ide kerültek az Államrendőrség határrendészeti, folyamrendészeti és légi közlekedési rendészeti hatóságai, a Külföldieket Ellenőrző Országos Központi Hatóság (KEOKH) és az útlevelek kiállításának joga is.

Az új államvédelmi szerv hatásköre tovább szélesedett egy újabb BM-rendelet kiadásával. Ennek értelmében az ÁVH vezetője már elsőfokú hatósági jogkört gyakorolhatott az állam érdekei szempontjából aggályosnak tartott személyek kitiltásának, rendőrhatósági felügyelet és őrizet alá helyezésének elrendelésében. Az egy-két hónappal később kiadott belügyminiszteri rendelet értelmében már ezen ügyek felülvizsgálati eljárásait is a BM ÁVH végezte.

Az MDP Államvédelmi Bizottsága Kádár János belügyminiszter előterjesztése alapján 1949. december 24-i ülésén hozott határozatot a BM ÁVH átszervezésével kapcsolatos kérdésekről. A Belügyminisztériumtól független, közvetlenül a Minisztertanácsnak alárendelt Államvédelmi Hatóság létrehozásáról az 1949. december 28-án kiadott (nyilvánosságra nem hozott) rendelet döntött. Ebbe a szervezetbe olvadt be 1950. február 1-től a Honvédelmi Minisztérium Katonapolitikai Osztálya és a Honvéd Határőrség, valamint a HM Katonai Elhárító Főcsoportfőnökség „katonai és támadólagos” részlege. (A katonai hírszerzés kivált az elhárító szervből, és a honvéd vezérkari főnök közvetlen irányítása alá került.)

A Népköztársaság Elnöki Tanácsa 1949. december 28-án Péter Gábort nevezte ki az ÁVH vezetőjévé altábornagyi rangban, aki 1953. január 3-i letartóztatásáig állt a szervezet élén.

Az ÁVH-t valójában az MDP, pontosabban Rákosi Mátyás irányította. Azt, hogy Péter Gábor és az ÁVH fölött ki állt, az alábbi levéltári idézet tükrözi a leghívebben: „Az ÁVH a proletárdiktatúra védelmének és megszilárdításának egyik legfontosabb szerve. Az ÁVH a proletárdiktatúra rendszerében betöltött fontos szerepe miatt a MDP KV-nak az állam gépezetében működő szerve. Feladata, hogy a párt PB-jének utasítása szerint harcoljon a munkásosztály hatalmának ellenségei ellen. Az ÁVH pártunk kezében olyan kiváló fegyver kell, hogy legyen, amely a munkásosztály hatalma, vagy pártunk ellen irányuló minden ellenséges akciót idejében és sikeresen meg tud hiúsítani.”

A Belügyminisztériumtól független Államvédelmi Hatóság megalakuláskor az ÁVH hét főosztályból – I. (Hálózati), II. (Katonai Elhárító), III. (Operatív), IV. (Határőrség és Belső Karhatalom), V. (Káder), VI. (Jogi és Börtönügyi), VII. (Gazdasági) Főosztályok –, valamint az ÁVH vezetője mellett felállított Titkárságból állt. A hatóság vezetőjének egy első (általános) helyettese (egyben az I. Főosztály vezetője) és három helyettese volt (a II., a IV. és az V. Főosztály vezetője, illetve parancsnoka). 1951-ben a hírszerzés önálló, VIII. főosztállyá szerveződött. 1951-ben az ÁVH vidéki szervezetét a megyerendszerhez igazították, vagyis megszűnt a korábbi nyolc Államvédelmi Osztály, és egyidejűleg létrejött a budapesti és 19 megyei osztály.

1953 nyarán szovjet ösztönzésre és mintára az Államvédelmi Hatóságot megszüntették, az Államvédelmi Osztályok a Belügyminisztérium keretein belül (➝108) folytatták a munkájukat. (BM)

Hogyan bántak el az egyházakkal?

Az 1945 utáni kormányok célja az állam és az egyház szétválasztása (szeparáció) volt; ennek jegyében hozták intézkedéseiket. Az egyházak földreform utáni korlátozásainak következő eleme közéleti tevékenységének szűkítése, majd teljes felszámolása volt. Míg 1945-ben még csak a fasiszta egyesületeket számolták fel, 1946-ban már a tisztán hitbuzgalmi egyesületek is erre a sorsra jutottak: mintegy 170 katolikus – főleg ifjúsági – szervezet működését tették lehetetlenné.

Rákosi Mátyás már 1948 januárjában nyilvánosan hadat üzent az egyházaknak. Habár a református egyház zsinata már 1947 májusában elfogadott egy elvi nyilatkozatot, mégis sorra lemondatták választott püspökeiket és vezető tisztségviselőiket. Az evangélikus egyház – miután a megállapodást leginkább ellenző Ordass Lajost 1948 nyarán letartóztatták, és koncepciós perben (deviza-bűncselekmény vádjával) elítélték – 1948. december 14-én aláírta a megállapodást.

A harmadik csapást az iskolák államosítása jelentette. Az 1948. június 16-án megszavazott XXXIII. törvény értelmében összesen 6505 iskolát államosítottak, mellettük a kórházakat, az árvaházakat, a szociális és nevelőotthonokat is. Az államosítások idején a „katolikus reakció” és a fő képviselőjének tekintett Mindszenty József hercegprímás került a célkeresztbe. A katolikus egyház szembenállására a kommunisták először sajtóhadjárattal és az egyházellenes propaganda erősítésével válaszoltak, majd megkezdődtek az egyháziak elleni büntetőeljárások.

Mindszenty bíborost és vele együtt környezetének több papját 1948. december 26-án tartóztatták le Esztergomban, majd a bíborost 1949 februárjában koncepciós vádak alapján életfogytiglani börtönbüntetésre ítélték.

Ezzel a perrel vette kezdetét a katolikus egyházat érintő adminisztratív korlátozások sorozata. 1949 elején megszüntették a vallás- és tanulmányi alapot, feloszlatták a kongregációkat, betiltották a lelkigyakorlatokat és a húsvéti körmenetet. Újabb sérelmet jelentett a kötelező iskolai hitoktatás helyett annak fakultatívvá tétele.

1950-ben a szerzetesrendekre zúdult össztűz. A szovjet–jugoszláv viszony megromlása nyomán meghozott intézkedések, a déli határ lezárásának (➝4) előkészítéseként 1950. június 7-én és 9-én a Jugoszláviával határos sávból, illetve Szentgotthárdról a Belügyminisztérium megkezdte a szerzetesek és apácák deportálásszerű kitelepítését (➝21) és összeköltöztetését.

Mindezek az események meggyőzték a püspöki kart a tárgyalások szükségességéről, amely az állam és a katolikus egyház közötti megállapodás aláírásához vezetett 1950. augusztus végén. A megállapodás hívta életre a papi békemozgalmat, ami lehetővé tette a katolikus egység látványos megbontását. A benne részt vevőket hívta a köznyelv békepapoknak.

Az egyházellenes intézkedések sora ezzel még nem ért véget. 1950. szeptember 7-én az Elnöki Tanács 34. sz. törvényerejű rendeletével – a piaristák, a bencések, a ferencesek és iskolanővérek kivételével – megvonta a szerzetesrendek működési engedélyét. 1952-ben az egyházmegyei szemináriumok többségét is öt helyre vonták össze. Az egyház ellenőrzésére 1951-ben felállították az Állami Egyházügyi Hivatalt. Még abban az évben a vádlottak padjára került a katolikus egyház és az állam közötti megállapodást aláíró Grősz József kalocsai érsek is. A magyar kormány ezen intézkedései végképp lehetetlenné tették a Szentszék és a magyar állam kapcsolatainak rendezését; azok 1948-tól teljesen ellehetetlenültek.

Az egyházakkal szembeni magatartás a későbbiekben sem változott, de az 1953 nyarán kormányfővé választott Nagy Imre már kormányprogramjában utalt arra, hogy vallási kérdésekben nagyobb türelmet kíván tanúsítani, és készséget mutatott bizonyos sérelmek orvoslására. Még az 1953/54-es tanév kezdete előtt lehetővé tették a hittanra történő pótbeiratkozást, aminek eredményeként mintegy negyedével nőtt a beíratottak száma.

Czapik Gyula egri érsek már 1953. július végén az ÁEH-n keresztül levéllel fordult a miniszterelnökhöz, és kérte, hogy fogadja őt és a püspöki kar megbízottjait. Erre a találkozóra 1953. október 27-én került sor, és néhány kérdésben azonnali eredményt hozott: a kormány az eredeti tervektől eltérően nem csökkentette a papi fizetések állami kiegészítését, a kongruát, biztosította az idős papok elhelyezését, az egyház gyógyüdülőt kapott Balatonfüreden és Hajdúszoboszlón, az államosított szolgálati lakásokat visszaadták, visszakerültek eredeti tulajdonosukhoz egyes egyházi könyvtárak is. Az egyházak és Czapik Gyula is szerepet vállalt a megújuló Hazafias Népfrontban is, sőt az alakuló kongresszuson fel is szólalt. Grősz Józsefet ugyan szabadlábra helyezték, de házi őrizete miatt nem tudta elfoglalni tisztségét. Mindszenty József hercegprímást azonban csak az 1956-os forradalom alatt szabadították ki a börtönből. Nyilatkozatában továbbra is szembehelyezkedett az összes 1945 után hozott intézkedéssel. (BM)

Kinek volt szüksége a Rajk-perre?

A szovjet vezetés már 1947-ben irányt vett a kommunista párton belüli különböző áramlatok egységesítésére, a pártok vezetésének megtisztítására. A magyar párt is 1947 nyarán kapta az első jelzést Bíró Zoltánon, Rákosi öccsén keresztül. Az SZKP KB Káderosztálya felhívta az MKP vezetésének figyelmét arra, hogy az utóbbi időben a trockisták különböző országokban aktivizálódnak mind a kommunista párton belül, mind kívül.

A magyar államvédelmi szervek a szovjet tanácsadók közreműködésével 1948. szeptember 28-án össze is állítottak egy 30 oldalas jelentést a trockisták magyarországi tevékenységéről. Ezzel egyidejűleg bizonyos Kremnyov őrnagy, szovjet tanácsadó felhívta a frissen kinevezett belügyminiszter, Kádár János figyelmét arra, hogy az államvédelmi szervek nem harcolnak a párton belül frakciós tevékenységet folytató nacionalista elemek ellen. A jelzések ellenére a pártvezetés tagjai egyelőre nem tartották szükségesnek a trockisták utáni nyomozást.

A Szovjetunióban 1948–1949 fordulóján kezdetét vette az ún. „leningrádi per” előkészítése, és ezzel párhuzamosan kampány indult a kozmopolitizmus ellen. Ennek nyomán Magyarországon is gyanús lett mindenki, aki a háború alatt Nyugaton élt, és onnan tért haza. 1949 tavaszán, amikor a pártvezetés, az ÁVH és az itt dolgozó szovjet tanácsadók is elérkezettnek látták az időt egy szovjet típusú, a párton belüli ellenséget leleplező per lefolytatására, kezdetben szintén egy nyugatos-kozmopolita kémpert akartak rendezni.

Abban, hogy e per fővádlottja Rajk László lett, közrejátszott a Rajk és Péter Gábor, illetve Farkas Mihály között feszülő ellentét; utóbbiak ily módon akartak megszabadulni vetélytársuktól. Ez a pozícióharc azonban önmagában még nem lett volna elég a per megindításához, abban szerepe volt a jugoszláv–szovjet konfliktusnak, az albán belügyminiszter, Koçi Xoxe 1949. május 12-én megindult perének is.

1949. május 23-án kezdték letartóztatni Rajk „kémkapcsolatait” (korábbi munkatársait a Belügyminisztériumban, illetve a külügyben), majd május 30-án este Rákosi utasítására maga Péter Gábor tartóztatta le Rajk Lászlót.

A vizsgálat kezdeti szakaszában három vádpont fogalmazódott meg Rajkkal szemben: az amerikai kémkapcsolat, a rendőrségi pártszervezetek feloszlatása, valamint hogy ő vitte az illegális pártba a rendőrspicli Stolte Istvánt és más gyanús elemeket.

Rajkot hiába próbálták megtörni, ártatlanságát hangoztatta, és tagadta, hogy tudatos kártevő tevékenységet folytatott volna. Június 7-én Farkas Mihály és Kádár János is kihallgatta, de érvelésük semmilyen hatást nem ért el.

Miután Farkas utasítására Rajkot is megverték, egy idő után beismerte, hogy rendőrügynököket támogatott és Spanyolországban „frakciózott”, de továbbra is ártatlannak vallotta magát a kémkedést, szervezkedést érintő vádpontokban.

Az ügyben akkor történt fordulat, amikor a szovjet Állambiztonsági Minisztérium tanácsadói megérkeztek Magyarországra, és átvették az irányítást. Miután Mihail Bjelkin 1949. június 20-án jelentette Moszkvába, hogy Rajk Lászlóval és társaival szemben fizikai kényszert alkalmaznak, és nem veszik figyelembe a tanácsadók véleményét, Sztálin és Viktor Szemjonovics Abakumov állambiztonsági miniszter úgy határozott, Budapestre küldik Badenből Bjelkint, illetve Moszkvából Nyikolaj Ivanovics Makarov ezredest, hogy alaposan és objektíven vizsgálják meg a Rajk-ügyet. Fő feladatuk az volt, hogy a vizsgálat és a perek előkészítése során biztosítsák a szükséges „politikai koncepciót”, vagyis a pereknek Tito- és Jugoszlávia-ellenes irányultságát.

Bjelkin és emberei 1949. július közepén láttak munkához, és első intézkedéseik egyike az volt, hogy átszervezték a vizsgálók munkáját: a fontosabb őrizetesek kihallgatását azt követően szovjet–magyar vizsgálópárosok folytatták. Részt vettek a szembesítéseken, a vallomások rögzítésében, a tárgyi dokumentumok összegyűjtésében, és a tanácsadók foglalkoztak a Rajk és társai mellé elhelyezett besúgókkal, „fogdaügynökökkel” is. Rajk Lászlót maga Bjelkin és Szücs Ernő államvédelmi ezredes, a szovjet állambiztonsági szervek titkos munkatársa hallgatta ki. Bjelkin hetente háromszor tárgyalt Rákosival, vele beszélte meg a per koncepcióját (a jugoszláv vezetők „leleplezését”), és a további teendőket kettesben határozták meg. A per vádiratát maga Rákosi állította össze és hagyatta jóvá Sztálinnal 1949 augusztusában.

A szovjet tanácsadók készítették el – a magyar vizsgálókkal együttesen – az államügyész beszédét is. Ez utóbbi kapcsán bírálták Rákosi tevékenységét és javaslatait, kifogásolták, hogy nem világos „az ügy politikai lényege”, hiányzik a vád jogi ereje, szerepelnek benne olyan megfogalmazások, amelyeket dokumentumok nem támasztanak alá.

A szovjet tanácsadók fogalmazták meg a rádióban és a sajtóban megjelenő közleményeket, részt vettek a per helyszínének kijelölésében. Az 1949. szeptember 16. és 24. között zajló per ideje alatt ők határozták meg azokat a témákat, amelyekről a bírónak a vádlottat kérdeznie kellett, valamint a vádlottak válaszait, sőt még a vádlottak utolsó szó jogán elmondott beszédét is.

Rajkot és két társát (Szőnyit és Szalait) 1949. október 15-én végezték ki, a mellékperek tárgyalása azonban még hónapokig tartott.

Rákosi a per megrendezésével nemcsak feledtette korábbi Tito-barát nézeteit (➝4) és az ezzel összefüggésben személyével szembeni bizalmatlanságot, de a per a nemzetközi politikában is elérte célját. Az albániai Xoxe- és a bulgáriai Kosztov-perhez (Trajcso Kosztov bolgár pártfőtitkár) hasonló „titóista” per eredményeképpen a Tájékoztató Iroda 1949. novemberi galyatetői ülésén a jugoszláv párt vezetőit mint „kémek és gyilkosok bandáját” ítélték el. (BM)

Meddig tartott az éberségi hisztéria?

1948 végén Rákosi Mátyás konkrét célt hirdetett meg: belátható időn belül valamennyi vezető posztra kommunistát kell állítani, ami 50 ezer új káder pozícióba helyezését és ugyanannyi vezető személycseréjét jelentette: nem volt elég, hogy a gyárak élére munkások kerüljenek, de kommunisták kellettek a hivatalok, a hadsereg, a rendőrség, a diplomácia, az igazságszolgáltatás, a közigazgatás kulcspozícióiba is. Az 1949. év jórészt erről is szólt: az államhatalmi rendszer személyi kisajátításáról.

Megerősödött az a meggyőződés a párt vezetőiben, hogy megteremthető a mintegy százezres nagyságrendű irányító réteg alatt egy többszázezres létszámú közép- és alsó aktívagárda, amely segítségével megoldható az egész társadalom folyamatos mozgósítása. Rákosi ezt elsősorban a 250 000 fős, társadalmi munkában folyamatosan dolgozó népnevelői rohamcsapat megteremtésében jelölte meg. A társadalom totális mozgósítását azonban nem sikerült tartóssá tenni.

A Rajk-per (➝7) új helyzetet teremtett a megbízhatónak számító kommunista hatalmi elit kialakításának stratégiáját illetően. A szűk vezetés néhány hónappal korábbi szándékával ellentétben, a tisztogatás és ellenőrzés módszere állandósítása mellett döntött, ezzel lassítva és torzítva az új káderréteg megteremtésének folyamatát. Megindult az éberségi hisztéria, bevezették például a bizalmas ügykezelést, amelynek nyomán a pártvezetőségeknek a havi utolsó ülésükön meg kellett vitatniuk az éberséggel kapcsolatos problémákat, és erről jelentést kellett készíteniük a Központi Szervező Bizottságnak. Az ügykezelési szabályzat ellen vétőket pedig fegyelmi eljárás alá vonták.

Őszre a legfontosabb politikai feladatok közé emelkedett az összeesküvés és a per tanulságainak alapos feldolgozása, a politikai és eszmei éberség fokozása, a lazaság, az elhajlás elleni fellépés. Az MDP KV Szervező Bizottságának egyik legfontosabb teendője a pártszervezetek vezetőségeinek politikai megszilárdítása lett az újraválasztással és a fokozott elméleti képzéssel. Világosan megfogalmazták, hogy le kell váltani a kulák, klerikális vagy egyéb ellenséges befolyás alatt álló vezetőségi tagokat.

Ebben a helyzetben a pártszervezetek háttérbe szorították, illetve adminisztratívabb módon, formálisan kezelték a tagfelvételi tevékenységet, amivel azonnal magukra vonták az MDP vezérkarának haragját. A jelöltek számának alacsony szintje egyszerre jelentette a vezetők számára a rekrutációs csapok elzáródását és az ún. karrierista elemek további beszüremkedését.

Ez annál inkább gond volt, mert 1949 júliusától a pártszervezetek másik fő feladatává a kádermunka emelkedett. Megindult a személyi kiválasztás és a személyi ellenőrzés átfogó rendszerének újraépítése. A „káderreform” másik két területe a gazdasági vezető pozíciók és az államapparátus volt. 1949 szeptemberétől a 300 főt foglalkoztató, illetve a fontosabbnak ítélt kisebb üzemekben előírták a személyzeti és bérosztályok felállítását. Az államapparátus belső szférájában kb. 180 000 fő, ennek holdudvarában 260 000–270 000 fő dolgozott. Sikerült megközelítően 6000 embert eltávolítani és 12 000 embert bevinni ebbe a szférába. Az MDP KV Titkárságának 1949. október 19-i ülése elé került anyag legfontosabb megállapítása az volt, hogy a felső vezetői funkciókban tervezett cserékhez már nincs utánpótlás, és erre a felduzzasztott beiskolázási akciók sem tudtak rövid idő alatt megoldást nyújtani. Mindez azt eredményezte, hogy bár a párt vezetői szinte minden apparátusban újabb felülvizsgálatokat és kádercseréket rendeltek el, ennek végrehajtásához már nem voltak meg a személyi feltételek. Mint ahogy nem voltak meg a személyi feltételek a különböző képzések, oktatási formák hatékony megvalósítására sem.

1949 decemberében szembe kellett nézni azzal a ténnyel is, hogy az egyetemekre beküldött fiatalok nem képesek teljesíteni az ottani követelményeket, lemorzsolódásuk veszélyezteti a politikailag hű fiatal értelmiségi réteg kialakításának koncepcióját. A magyarázatot természetesen nem ezeknek a fiataloknak a felkészületlenségében találták meg, hanem a „reakció többirányú támadásában”, a szándékos túlterhelésben, a volt NÉKOSZ-os kollégisták aknamunkájában stb.

1948. december 18–19-én jön létre a DÉFOSZ, a szövetkezeti politika vidéki élcsapata. Nem telt el egy esztendő, a párt vezetői eltávolították a szervezet vezetéséből az úgymond súlyos jobboldali hibákat elkövető kommunistákat.

Általános jelenség volt, hogy a párt szatellitszervezeteiben a rosszul teljesítő vezetőket leváltatták, és másokat ültettek a helyükre. Így volt ez a DISZ és a szakszervezetek esetében is. A Magyar Vöröskereszt (➝72) vezetőségét a transzmissziós tömegszervezetté alakítás okán változtatták meg.

A megbízhatatlan polgári-kispolgári elemek eltávolítása azonban nem csendesedett le 1950–1953 között, hanem általánossá vált az államigazgatásban. Ez okozta Zöld Sándor belügyminiszter (➝15) vesztét is, aki a tanácsválasztások utáni káderezésnek lett áldozata, mondván, hogy a tanácsapparátusban több mint 50%-ban kerültek vissza horthysta tisztviselők. Több hónapos éberségi ellenőrzéseket tartottak 1951-ben azzal a riadalomkeltéssel, hogy a felső szintű ellenség leleplezése után, az éberség hiánya miatt az alsó régiókba beszivárgott az ellenség. Ezek az éberségi ellenőrzések nemritkán éjjel zajlottak.

Intenzíven működött az államvédelem is. A gyanúsítottat általában éjszaka tartóztatták le. Ez eredményezte az elhíresült „csengőfrászt”, amikor ha elalvás után csengettek, az emberek halálra rémültek, mert egy éjjeli vagy hajnali látogatóban az ÁVH-t sejtették.

Az MDP-ben teljes vezetőségcserét írtak elő, az állami és tanácsi szférában tovább bővült és erősödött a személyzeti és káderosztályok hatásköre. Továbbra is elsőrangú szempont volt a káderek politikai megbízhatósága, osztályhűsége, szilárdsága.

A Titkos Ügykezelést, a TÜK-öt 1953-ban kiterjesztették a tanácsokra is. A fegyelmi vizsgálatok jogát megnövelték, például egy-egy tanácsnál a minisztériumok is tarthattak vizsgálatokat a végrehajtó bizottságok megkerülésével. Rákosi dühödten mondta: „Vasseprővel kell rendet csinálni!”

1953-ban aztán elcsitult a hisztéria, mint ahogy a koncepciós perek sorozata is befejeződött, bár azért például a Ruházati Központ negyedéves Áruforgalmi Tájékoztatója titkos iratnak minősült. (FI)

Hogy működött a Magyar Dolgozók Pártja?

A Magyar Dolgozók Pártja (MDP) állampárt volt, a rendszer egyik jellegzetessége pedig a pártállamisága volt.

Az állampártiság fogalom olyan pártokra használatos, amelyek egyedül uralják (akár az egyeduralkodó) az államhatalmat, azt részleteiben is irányítják, és egyben ellenőrzik, belső szerkezetük pedig a gazdaság, a központi államhatalom és a területi igazgatás intézményrendszerének többé-kevésbé megfelelően centralizáltan épül fel. Ez a hatalom azonban kívül van az alkotmányos jogrenden, pontosabban felette áll annak, és onnan irányít, vagyis a társadalom életét meghatározó döntéseket a párton belül hozzák meg. A formális döntések, például a jogszabályok azonban nem a pártban, hanem az állami, közigazgatási, gazdálkodó és a társadalmi szervezetekben születnek. (Kivételes helyzet állt elő, amikor Nagy Imre lett a miniszterelnök, mert akkor megnőtt a kormány szerepe, és sok esetben a kormány diktálta a döntéseket.) Az állampárt felsőbbségét és befolyását egyrészt kötelező érvényű határozatai, másrészt a nómenklatúrajogok (➝89) biztosították.

A pártállam esetén magát a pártot nem ellenőrzi más intézmény, a parlament is a párt vezetőinek kezében van, annak teljesen ki van szolgáltatva. Azok a személyek is a pártvezetőségtől függtek, akik nem voltak tagjai az állampártnak, tehát úgy viselkedtek, mint a párttagok, és nem ellenszegültek a döntéseknek. Közülük a leginkább reprezentatívabb személy ezekben az években Dobi István (➝1) miniszterelnök, majd az Elnöki Tanács elnöke volt.

A kommunista állampárt belső szerkezete piramisszerűen épült fel, a döntéseket a csúcson, illetve a felső lépcsőin hozták (nevezhetjük ezt a réteget felső és középszintű pártbürokráciának is). Elvileg a legfelsőbb szervezet, vagyis a kongresszus hozta meg az alapvető döntéseket, valójában a szűkebb pártvezetés határozott mindenről. (Ebben az időszakban két alkalommal tartottak kongresszust, 1951-ben és 1954-ben.) A párt az ún. „demokratikus centralizmus” elve alapján működött, ami azt jelentette, hogy a tisztújító folyamatot követően a tagság számára a párt politikáját kötelező volt képviselni és végrehajtani. A tisztújítást megelőző „jelölési” folyamatot is a felsőbb szervezetek uralták, ők mondták meg, hogy ki legyen a párttitkár és a helyi, középszintű vagy legfelső vezetőség tagja. Rákosi előszeretettel váltott le funkcionáriusokat a kongresszusok között, ekkor kinevezéssel cserélődtek a vezető emberek.

A párton belül frakció vagy platform létrehozása kizárással járó következményekkel fenyegetett minden tagot. Az MDP elsősorban munkahelyeken szervezte tagságát, területi szervezetei leginkább a nyugdíjasokat tömörítette. Az alapszervezetek fölött termelő- és közigazgatási egységeknek megfelelően üzemi, községi, városi, járási és megyei, illetve a fővárosban kerületi és budapesti irányító szervek, azaz pártbizottságok (vagy csúcsvezetőségek) alakultak. A KV-t a kongresszus választotta, minden más vezető szervet a KV. 1951-ig az elnököt, főtitkárt, főtitkárhelyetteseket, 1951 után csak a főtitkárt, a PB-t, a Titkárságot, a Szervező Bizottságot. A Szervező Bizottság 1953. június 8-án tartotta az utolsó ülését. A KV 1953. június 27–28-i ülése megszüntette ezt a testületet és a főtitkári tisztséget. A Titkárságot mint politikai vezető testületet felszámolta, a PB alá rendelte, és ezt követően végrehajtó szerv maradt. A Titkárság tagja az első titkár és a titkárok lettek. (A központi apparátus létszáma 340–390 fő körül ingadozott.)

A hatalmi centrum 1949–1953 között a Titkárság volt, informálisan Rákosi Mátyás, Gerő Ernő és Farkas Mihály kezében összpontosult a hatalom, ami esetenként kiegészült Révai Józseffel. (➝1) 1953 közepétől polarizált erőviszonyok jellemezték a hatalomgyakorlást, ahol Nagy Imre akarata érvényesült, miután eleinte Gerő Ernő és Farkas Mihály is az ő akarata szerint cselekedett. 1954 végétől azonban Rákosi Mátyás fölülkerekedett, ezt követően ő és Gerő Ernő dominált a PB-ben. Az SZKP 1956. februári XX. kongresszusa (➝119) után Gerő Ernő játszotta a fő szerepet az 1956. őszi válságig.

Országos szinten Rákosi Mátyás alatt a pártdöntések domináltak, Nagy Imre időszakában az állami intézmények és pártapparátus részlegei, valamint egyes kérdésekben a szatellit társadalmi szervezetek együttműködésben készítették elő a párt testületei előtti határozatokat. A központi pártapparátus osztályai elsősorban a miniszteriális szintű állami szerveket irányították és ellenőrizték. Megyei, járási, települési szinten a gazdasági, tanácsi és pártvezetőket utasították, vagy legalább instruálták. A kisebb horderejű, a végrehajtás gyakorlati teendői kivételével alig született önálló döntés. Szemben a Kádár-korral, kevés alkura volt lehetőség,

Az MDP jelentős vagyonnal rendelkezett: székház, helyi pártházak, sajtó, pártiskolák, üdülők, járművek stb. álltak a pártbürokrácia rendelkezésére.

Nagy Imre leváltása és a politikai irányvonal visszafordulása (➝114) végképp megrendítette a magyar társadalmon belüli bizalmat az állampárti vezetés iránt. Ezt követően folyamatosan nyomon követhetők a demoralizálódásnak és demobilizálódásnak a jelei. Felgyorsult a folyamat az SZKP XX. kongresszusát követő hónapokban, amikor a vezetésben is megbomlott a monolit egység. Az MDP-t csak radikális átalakítás menthette volna meg, de vezetői körében nem volt meg ehhez sem a bátorság, sem az akarat. (FI)

Ki a kulák?

Ismét egy oroszból átvett szó, magyarul: ’nagygazda’, negatív értelemben vagyonos vagy zsírosparaszt, basaparaszt, akit a nagybirtok felszámolása után a kommunisták egyik ellenségének kiáltottak ki. Ez a réteg a falvak vezető ereje, egyben kizsákmányolója, a párt, a szövetkezetek, egyben a „népi demokráciák” ádáz ellenfele.

1949. május 25-én az MDP Titkársága önkényesen megállapította, hogy a 25 katasztrális holdon és a 350 aranykorona jövedelmen felüli birtoktulajdonosok a kulákok. 1948 legvégén az összes, vagyis 1,4 millió gazdaságból valamivel több, mint 37 ezer volt 25 holdon felüli, azaz 2,6%. Az egész mezőgazdasági népesség 2,7%-át tették ki a nagygazdák. Az országban az ellenségként való megbélyegzés, a listázás (kuláklisták), a korlátozások kilátásba helyezése miatt a gazdagparasztok egy része igyekezett megszabadulni földjétől, és felajánlotta bérletbe. 1950-re a több mint 30 ezer birtokos 13 ezer főre, és a birtokterület 600 ezer holddal csökkent. A listára azonban azok a középparasztok, sőt kisparasztok is rákerültek, akiknek gépeik, traktoraik, cséplőgépeik voltak. 1951 szeptemberére a számuk megint 36 ezerre emelkedett. 1953 márciusában 71 603 fő szerepelt a listákon, közülük 49 726 főnek volt földtulajdona. A Titkárságnak az volt gyanús, akit levettek a listáról, az ő helyzetükben írtak elő felülvizsgálatot.

1950–1951-ben tömegessé vált a termőföldek elhagyása. 1951-ben ez már több mint 1,2 millió holdat jelentett, és az állami megműveletlen tartalék föld több száz ezer holdra rúgott. 1953-ig a 20–25 hold közöttieket is ide számítva az elvesztett föld nagysága elérte az 1,9 milliót, aminek csak mintegy felét vették az állami gazdaságok és téeszek művelés alá. 1951-ig továbbá 1010 traktort és 2711 cséplőgépet adtak át az államnak. Ekkor már a listázás is túlment az eredeti és akkor hatályos előírásokon. A Nagy Imre-kormány idején a KSH-ban készült felmérés adatai alapján 1953-ban 37 800 volt az olyan kulákok száma, akik kétharmadának a földtulajdona nem érte el a 25 holdat, és 25%-uk 5 hold alatti gazda volt!

A kulákok kötelező beszolgáltatása már 1949-ben megugrott, ennek mértéke 1950-ben pedig annyira megemelkedett, hogy nem volt kifizetődő a búzatermelés. 1951-ben már háromféle beszolgáltatási kötelezettség volt: termény- és állatbeadás, baromfi- és tojásbeadás, végül tejbeadás. Ezek mindegyikére külön-külön nehezített kategóriát is megállapítottak. 1950-ben a magánkézben lévő traktorokra és cséplőgépekre kötelező felhasználási szerződést írtak elő. 1950 szeptemberétől bevezették a bor- és sertésbeadást is, amiből az előírt bormennyiséget lehetetlen volt teljesíteni. A takarmánybeadás miatt csökkent az egyéni állattartás, aminek következtében kötelezték a kulákokat, hogy tartsanak szarvasmarhát, lovat, sertést és adott vidékeken juhot. Ha ezt a lehetetlen feladatot nem tudta teljesíteni valaki, egy hónap elzárásra vagy 5000 forint pénzbüntetésre ítélték. A tagosításánál is mindenki más érdekeit előbbre sorolták.

Aki egyszer is kuláklistára került, az nem volt felvehető termelőszövetkezetbe, sem társadalmi egyesületbe. A kulákság korlátozásán túl annak teljes felszámolása is felvetődött 1951 szeptemberében. Több megyében sor is került erre. Például kilakoltatásukra, ingyenmunkára kényszerítésre, gépeik elvételére, indokolatlan pénzbüntetésre. Az MDP vezető szervei kétszínűen viselkedtek a kuláküldözéssel kapcsolatban: egyik oldalon elítélték azt, de ugyanígy ellenezték a kuláklistáról való levételt is.

Az 1953-as fordulatot követően a korábbi begyűjtési miniszter, Nagy Imre, szembefordulva önmagával, önkritikusan új politikát hirdetett, amely megszüntette a kuláklistát, felszámolta a falvakban tapasztalható törvénytelenségeket. Csökkentették az egyéni parasztoknál az egyes termények beszolgáltatási mennyiségét, és növelték azok átvételi árát. Az 1953 végén kiadott 27. sz. tvr. kulák helyett a nagygazda kifejezést használta. Az intézkedés hosszas viták nyomán, nehezen született meg, csak fél évvel a kormány beiktatása után, de így sem szüntette meg a hátrányos megkülönböztetéseket. Jobban körülhatárolta az érintettek körét, tisztázta a terheket, és enyhített a büntetéseken. Ez azonban nem változtatott azon, hogy a következő két évben ne csökkent volna a gazdagparasztok termőterülete: 1953-ban 317 ezer, 1955-ben 248 ezer holdra. A 20–25 hold között földet birtokló gazdák kiléptek a szövetkezetből, és megpróbáltak egyénileg boldogulni, de 1955-re számuk tovább csökkent. Folytatódott a hagyományos paraszti társadalom felbomlása. (FI)

Leszámolás volt-e a „tábornokok” pere?

A Sólyom-perként is ismert, a Magyar Néphadsereg vezetői ellen indított per a Rajk–Pálffy-per (➝7) közvetlen folytatásának tekinthető.

A per kiagyalója Farkas Mihály (➝1) honvédelmi miniszter volt, aki alapvetően bizalmatlan volt a vezérkari, illetve horthysta tisztekkel, mert úgy vélte, ők jelentik a legfőbb akadályát a magyar hadsereg szovjet típusú átalakításának. Másrészt félve a harmadik világháború kitörésétől, attól tartottak, hogy a régi tisztek elárulhatják a háborúra történő felkészülés mozzanatait az ellenségnek.

A vezérkari állománycsoportok megszüntetése, a Hadiakadémia feloszlatása és a HM új struktúrájának kialakítása már előre jelezték a változások irányát. Pálffy György altábornagy, honvédelmiminiszter-helyettes letartóztatása után egyre gyanakvóbb lett a légkör. 1949 végén megkezdődött a régi tisztek tömeges eltávolítása, letartóztatása vagy internálása. 1950 során több mint ezer tisztet távolítottak el a hadsereg állományából.

Vértes László ezredes hadműveleti és Lőrincz Sándor anyagtervezési csoportfőnökök eltávolításáról már a HM Kollégium 1950. januári ülésén döntés született. Március 29-én gazdasági visszaélések és háborús bűncselekmények alapos gyanújával őrizetbe vették Somogyi Imre pénzügyi csoportfőnököt. Miután kényszerítő eszközök alkalmazásával sikerült aláírattatni vele a vizsgálati jegyzőkönyvet, 1950. május 20-án éjjel a többieket is őrizetbe vették, a családtagokat pedig internálták.

A vizsgálatot Farkas Mihály instrukciói alapján folytatták le. Az alapkoncepció a szervezkedés és a kémkedés lett. Eszerint a régi tisztek baráti közösséget alkottak, egymást segítve jutottak előre a ranglétrán, valamint szovjet- és pártellenes összeesküvést szőttek, hogy alkalmas pillanatban átvegyék a hadsereg irányítását.

A koncepció szerint Sólyom László bűne az volt, hogy az ellenség érdekeit szolgálta, akadályozta a munkáskáderek előrejutását, illetve részt vett a „népi demokratikus” rendszer ellen irányuló Pálffy-féle összeesküvésben. Társai bűnlajstroma ehhez hasonló vádakból állt.

Az országos pártaktíván Farkas Mihály adott tájékoztatást a „Sólyom-féle kémbanda” leleplezéséről, és az ügy „tudatosítása” céljából a felső katonai vezetéstől a csapatokig bezárólag mindenütt levetítették a kémekről és árulókról szóló dokumentumfilmet, valamint a Máriássy Félix rendezte Vesszenek az árulók című filmet.

Az 1950 augusztusában lefolytatott koncepciós perben 14 halálos ítélet született, ebből hetet (Sólyom László, Révay Kálmán, Beleznay István, Merényi Gusztáv, Pórffy György, Illy Gusztáv, Lőrincz Sándor) 1950. augusztus 19-én végre is hajtottak.

Farkas Mihály mindent elkövetett azért, hogy az elítélteknek még a neve is eltűnjön az általuk aláírt iratokról; a névaláírásokat törölték, és a törlés mellé a következő szöveg került: „Aláírás a 7900. számú körrendelet értelmében törölve.”

Az 1954 második felében kezdődött rehabilitációs eljárás során megállapították, hogy a hűtlenség vádja megdőlt, de bizonyítottnak látták azt a vádat, hogy Sólyom a honvéd tisztikart volt horthysta tisztekkel töltötte fel. Utóbbi vádat az 1954. szeptemberi perújrafelvételi tárgyaláson is fenntartották. A rehabilitáció felemás lett azért is, mert míg a szervezkedés vádja alól „bűncselekmény hiányában”, a kémkedés vádja alól „bizonyítékok hiányában” mentették fel őket.

Rajk László és társai 1956. október 6-i újratemetését (➝123) követően, Sólyom Lászlót és társait is katonai tiszteletadás mellett, de a nyilvánosság teljes kizárásával újratemették. (BM)

Ritkultak vagy szaporodtak a tanyák?

A tanya az Alföld megyéit érintő sajátos településforma volt: falvakon kívüli, szétszórt, egyedi, elszigetelt, vezetékes víz, villany nélküli és jórészt kezdetleges állapotú építményekben, családi életformában élő embereket jelentett. A magyar társadalomban ezt tekintették a leginkább elmaradott életformának, a rossz utak következtében önellátó, de iskolázatlan és szegénységben élő emberek laktak itt, akik kevés földön kezdetleges formában gazdálkodtak. A két világháború között gyarapodott a számuk, és az 1945-ös földosztás után több mint 200 ezerrel megugrott az itt lakók száma. A csúcs 1949-ben, a földosztás után, a nagy kiáramlást követően volt, akkor 1,1 millióan laktak a lakott területeken kívül. (Számuk az 1990-es népszámláláskor még mindig 206 ezer fő volt.)

A tanyakérdéssel 1948 nyarán a belügyminiszter által alapított munkabizottság, majd később az OT mellett működő Tanyabizottság foglalkozott. 1949. január 20-án határozott a Gazdasági Főtanács a Tanyai Tanács felállításáról, amely a kérdés megoldására, a tanyaközpontok és körzetek kijelölésére, az építkezések és a beruházási programok végrehajtására volt hivatott.

Az Erdei Ferenc elnökletével ülésező tanács első kezdeményezése volt az a kormányrendelet, amely nemcsak korlátozta, hanem tiltotta a városi, községi, tanyaközponti belterületeken kívüli építkezést. A tanyaközpontokat kijelölték, és határoztak egy részük községesítéséről (tanyaközség). Így 244 tanyaközpontot jelöltek ki, ahol kezdetben általában az anyaközségtől vagy a várostól egy óra járásnyi a távolság, és a meghatározó szempont a legalább 1000 fős lakosság megléte, illetve a hozzájuk tartozó terület bizonyos nagysága volt. A kezdeti kijelölés még nem tartalmazott téeszeket, és csak szerény mértékben mutatott összefüggést a földműves-szövetkezetekkel. A tanyaközpontoknak csak 16%-a rendelkezett közigazgatási kirendeltséggel és mindössze 4%-a gépállomással, és a legjellemzőbb intézmény az iskola volt. Valamilyen szolgáltató létesítmény, vegyeskereskedés, kocsma, kovács 50%-ukban, orvos, állatorvos, egészségház, kultúrház, gyógyszertár, védőnő 10%-ukban volt.

A tanyaközpontok kijelölése a tanyarendszer egyharmadát érintette, de nem bizonyultak népszerűnek, különösen, hogy a termelőszövetkezet-szervezés vált a kijelölés szempontjává. Inkább a tanyákon építkeztek a gazdák, akár engedély nélkül is. A tanács lazított a feltételeken, bevezette a melléktelep vagy települési hely elnevezést, a kormányzat azonban másutt, különösen kulákok esetében elrendelte az újabb épületek bontását.

A tanyaközpontok építése természetesen pénzbe került, amiből egyre kevesebb volt. Az ötéves terv a központok megépítésének 60%-át irányozta elő, azaz 70-et. Ez magyarázta a felülvizsgálatot, ami után a tervezett 244-ből 120 központ maradt. Ezeket már minimális létesítményekkel (községháza, kút, posta, telefon, bekötőút) tervezték. 1950-ben a kedvezményes hitelt a termelőszövetkezeti csoportok és állami gazdaságok dolgozóinak kívánták biztosítani, míg akadályozták a gazdagabb parasztcsaládok költözését. Az eredetileg 100 millió forint kölcsönből az év végére 35 millió került kifizetésre, és ezzel 1800 család kezdett építkezni. Sokan voltak, akik féltek a hiteltől, mások látták, hogy nem jutnak építési anyaghoz, megint másoknak nem volt idejük és erejük a munkához. Egyes helyeken a megyei szervek a szövetkezetesítés szempontjának érdekében kérték a tanyaközpont-kijelölés megváltoztatását, ami képlékennyé tette a rendszert, és elbizonytalanította az építkezni szándékozókat.

A sikertelenség és a mezőgazdaságból, így a tanyákról az iparba, a városokba vándorló parasztok láttán a Tanyai Tanács 1951 tavaszán mindössze 76 tanyaközpont továbbfejlesztését látta racionálisnak. Az építési igényeket lehetőleg a falvak és városok felé irányították. 1951-ben egyre csökkenő számban folytak a tanyasi építkezések.

A kudarcért már 1950-ben felelőssé tették, majd megszüntették a tanács titkárságát; ülései ritkultak, és 1951 augusztusában befejezte munkáját, bár formálisan mindaddig létezett, amíg 1954 januárjában létre nem jött a Város- és Községgazdálkodási Minisztérium.

Végül is a Tanyai Tanács fennállása idején a 244-gyel szemben 104 új község került fel az ország térképére, bár közülük több nem volt életképes, a szövetkezetesítés csak néhány tanyaközpontnak jelentett perspektívát, és az infrastrukturális gondok sok faluban sem bizonyultak megoldottnak. A tanyák egyrészt megmaradtak, másrészt az uralkodó jelenség a városba vándorlás lett, ami az alföldi tanyás vidékeken volt a legerőteljesebb. (FI)

Irodalom

Források

A Belügyminisztérium Kollégiumának ülései, 1953–1956, I. Az 1953. július 28. és 1954. június 22. közötti ülések. (Szerk. Gyarmati György – S. Varga Katalin.) Történeti Hivatal, Budapest, 2001

A Belügyminisztérium Kollégiumának ülései, 1953–1956, II. Az 1954. július 13. és 1955. december 9. közötti ülések. (Szerk. Gyarmati György – S. Varga Katalin.) ÁBTL, Budapest, 2005

A Belügyminisztérium Kollégiumának ülései, 1953–1956, III. Az 1956. január 18. és 1956. október 15. közötti ülések. (Szerk. Gyarmati György – S. Varga Katalin.) ÁBTL, Budapest, 2006

Kádár János bírái előtt. Egyszer fent, egyszer lent 1949–1956. (Szerk. Varga László.) Osiris – BFL, Budapest, 2001

A Magyar Dolgozók Pártjának határozatai 1948–1956. (Főszerk. Izsák Lajos.) Napvilág Kiadó, Budapest, 1998

A Magyar Dolgozók Pártja Kongresszusainak, konferenciáinak, Központi Vezetőségének, Politikai Bizottságának, Titkárságának, Szervező Bizottságának jegyzőkönyvei. adatbazisokonline.hu/

Munkások Magyarországon 1948–1956. (Szerk. Belényi Gyula) Napvilág Kiadó, Budapest, 2000

Nagy Imre első kormányának minisztertanácsi jegyzőkönyvei, I. 1953. július 10. – 1954. január 15. (Szerk. Baráth Magdolna – Gecsényi Lajos.) Nagy Imre Alapítvány – MNL, Budapest, 2018

Nehéz esztendők krónikája 1949–1993. (Szerk. Balogh Sándor.) Gondolat Kiadó, Budapest, 1986

Szovjet nagyköveti iratok Magyarországról 1953–1956. Kiszeljov és Andropov titkos jelentései. (Összeáll.: Baráth Magdolna.) Napvilág Kiadó, Budapest, 2002

Feldolgozások

Alföldi Vilma: A közlekedés és a posta irányítása 1945–1955. Új Magyar Központi Levéltár Közleményei, 1985

Antal Tamás: A szovjet típusú közigazgatás Kelet- és Közép-Európában. Jogtörténeti Szemle, 2009, 3.

Apor Balázs: Vezérkultusz Sztálin-módra. Aetas, 2006, 1.

Balogh Sándor: Politikai reformpróbálkozások és kudarcaik 1953 és 1956 között. Társadalmi Szemle, 1989, 8–9.

Baráth Magdolna: A „történelmi kibékülés” Jugoszláviával. In: Tanulmánykötet A. Sajti Enikő születésnapjára. Szegedi Egyetemi Kiadó, Szeged, 2009

Baráth Magdolna: Az államvédelem az egységes Belügyminisztériumban. Betekintő, 2010, 3. betekinto.hu/ – pdf

Baráth Magdolna: Az MDP vezetése és a rehabilitáció (1953–1956). Múltunk, 1999, 4.

Baráth Magdolna: Gerő Ernő és a „tiszta lap” politikája. Múltunk, 2001, 1.

Baráth Magdolna: A szovjet tényező. Szovjet tanácsadók Magyarországon. Gondolat Kiadó, Budapest, 2017

Barla-Szabó Ödön: Adalékok a magyarországi megújulási próbálkozásokhoz (1954–1956). Múltunk, 1991. 4.

Békés Csaba: Enyhülés és emancipáció. Magyarország, a szovjet blokk és a nemzetközi politika 1944–1991. Osiris Kiadó – MTA TK, Budapest, 2019

Belényi Gyula: Munkaerő-gazdálkodási politika és a mezőgazdasági népesség iparba vándorlása az extenzív iparosítás kezdetén (1949–1953). Párttörténeti Közlemények, 1984. 4.

Belényi Gyula: Munkáscsaládok megélhetési forrásai, 1949–1968. Történelmi Szemle, 2003, 3–4.

Belényi Gyula: Változások az ipari munkaerőpiacon (1948–1956). Történelmi Szemle, 1985, 1.

Belényi Gyula: A munkások állami ellenőrzése és a munkásellenállás, 1949–1956. Századok, 2005, 1.

Bencsik Péter: Az MDP értelmiségi határozata és az 1956. őszi „funkcionárius-vita”. Aetas, 2009, 2.

Bihari Mihály: Magyar politika 1944–2004. Politikai és hatalmi viszonyok. Osiris Kiadó, Budapest, 2005

Birta István: A szocialista iparosítási politika néhány kérdése az első ötéves terv időszakában. Párttörténeti Közlemények, 1970, 3.

Bolvári-Takács Gábor: A művészeti díjak rendszerének kialakulása, 1948–1956. Valóság, 2011. 6.

Borvendég Zsuzsanna – Palasik Mária: Vadhajtások. A sztálini természetátalakítási terv átültetése Magyarországon, 1948–1956. Napvilág Kiadó, Budapest, 2015

Csapó Mária: Az üzemek államosítása a Könnyűipari Minisztérium iratainak tükrében (1949–1952). Levéltári Közlemények, 2001, 1–2.

Cserényi-Zsitnyányi Ildikó: Az Államvédelmi Hatóság szervezeti változásai (1950–1953). Betekintő, 2009, 2. betekinto.hu/ – pdf

Az életszínvonal alakulása Magyarországon 1950–1975. (Szerk. Gadó Ottó.) Kossuth Könyvkiadó, Budapest, 1978

Farkas Gyöngyi: „Gyertek lányok traktorra!” Női traktorosok a gépállomáson és a propagandában. Korall, 13. 2003

Fehér István: Az utolsó percben. Magyarországi nemzetiségek, 1945–1990. Kossuth Könyvkiadó, Budapest, 1993

Feitl István: Az államszocialista korszak álparlamentje. Országház Könyvkiadó, Budapest, 2019

Feitl István: Zárt ország?! Adalékok a Rákosi-korszak társadalomlélektanához. Tekintet, 2015, 1.

Feitl István: „Úgyis az lesz, amit mi akarunk” – tanácsválasztások 1956 előtt. In: Önkormányzati választások Budapesten, 1867–2010. (Szerk. Feitl István – Ignácz Károly.) Napvilág Kiadó, Budapest, 2010

Feitl István: Áttérés a tanácsrendszerre a fővárosban (1948–1953). Múltunk, 2009, 3.

Feitl István: Szembesülés. Az MDP vezetői és a XX. kongresszus. Múltunk, 2006, 2.

Feitl István: A kettős fordulat éve: 1949. In: Fordulat a világban és Magyarországon 1947–1949. (Szerk. Feitl István, Izsák Lajos, Székely Gábor.) Napvilág Kiadó, Budapest, 2000

Feitl István: Az első népfrontválasztás – 1949. Társadalmi Szemle, 1994, 5.

Földes György: Egyszerűsítés, mechanizmus és pártirányítás 1953–1956. In: Földes György: Ívek és töréspontok. Napvilág Kiadó, Budapest, 2018

Garai László: A bolsevik típusú gazdaságpszichológiai szerkezet. Valóság, 1991, 10.

Gergely Jenő: A katolikus egyház Magyarországon 1944–1971. Kossuth Könyvkiadó, Budapest, 1985

Germuska Pál: Szocialista csoda? Magyar iparfejlesztési politika és gazdasági növekedés, 1950–1975. Századok, 2012, 1.

Germuska Pál: A szocialista iparosítás Magyarországon, 1947–1953 között. In: Magyarország a jelenkorban. Évkönyv, 2001. (Szerk. Kőrösi Zsuzsanna – Rainer M. János – Standeisky Éva.) 1956-os Intézet, Budapest, 2001

Germuska Pál – Nagy Tamás: Az MDP Államvédelmi Bizottsága, Honvédelmi Bizottsága és a Honvédelmi Tanács. Múltunk, 2004, 1.

Gudenus János József – Szentirmay László: A magyar arisztokrácia sorsa 1945 után. Valóság, 1987, 5.

Gyarmati György: A Rákosi-korszak. Rendszerváltó fordulatok évtizede Magyarországon, 1945–1956. ÁBTL–Rubicon, Budapest, 2011

Hajdu Tibor: Hogyan alakult át a munkáspárt a bürokrácia pártjává (1948–1956)? Történelmi Szemle, 2006, 3–4.

Havardi Gergő: Az új „népi szórakozóhely”. A „hosszú” ötvenes évek Budapestjének életvilága a szocialista vendéglátásban. Fons, 2006, 3.

Havardi Gergő: Individualista, tradicionalista, forradalmár vagy megalkuvó emberek? A jazz politikai és társadalmi megítélése az ötvenes és a hatvanas években. Korall, 39. 2010

Izsák Lajos: A Rákosi-rendszer. In: Gergely Jenő – Izsák Lajos: A huszadik század története. Pannonica Kiadó, Budapest, 2000, 306–375.

Izsák Lajos: Az első népfrontos választás Magyarországon 1949-ben. Századok, 2013, 1.

Kádár Zsuzsanna: A magyarországi szociáldemokrata perek története. Múltunk, 1996, 2.

Kalmár Melinda: Történelmi galaxisok vonzásában. Magyarország és a szovjetrendszer (1945–1990). Osiris, Budapest, 2014

Keller Márkus: Indokolt lakásszükséglet. A lakáspolitika az 1950-es években. ELTE Eötvös Kiadó, Budapest, 2012

Kiss Endre: A sztálinizmus mindennapi tudata és lélektana. Valóság, 1991, 4.

Knausz Imre: A közoktatás Magyarországon, 1945–1956. Kandidátusi disszertáció, 1994. knauszi.hu/ – pdf.

Kornai János: A szocialista rendszer. Kritikai politikai gazdaságtan. Heti Világgazdaság Kiadói Rt., Budapest, 1993

Kovács Éva: A közoktatás fejlesztési tervei, 1949–1956. Történelmi Szemle, 2012, 4.

Ladányi Andor: Felsőoktatási politika 1949–1958. Kossuth Könyvkiadó, Budapest, 1986

Lőrincz József: Büntetőpolitika és büntetés-végrehajtás 1970 és 2002 között. jesz.ajk.elte.hu/

A magyar agrártársadalom a jobbágyság felszabadításától napjainkig. (Szerk. Gunst Péter.) Napvilág Kiadó, Budapest, 1998

Mindennapok Rákosi és Kádár korában. (Szerk. Horváth Sándor.) Nyitott Könyvműhely, Budapest 2008

Nagy Imre és kora. Tanulmányok, forrásközlések IV. (Szerk. Sipos Levente.) Nagy Imre Alapítvány, Budapest, 2006, benne Baráth Magdolna, Borhi László, Révész Béla, Romány Pál, Sipos Levente, Szajda Szilárd tanulmánya

Okváth Imre: Bástya a béke frontján. Magyar haderő és katonapolitika, 1945–1956. Aquila Kiadó, Debrecen, 1998

Oroszi Antal: A Sólyom-per. In: Katonai perek a kommunista diktatúra időszakában 1945–1958. (Szerk. Okváth Imre.) Történeti Hivatal, Budapest 2001

Örkény Antal: A társadalmi mobilitás történelmi perspektívái. Valóság. 1989, 4.

Pető Iván – Szakács Sándor: A hazai gazdaság négy évtizedének története, 1945–1985. I. Az újjáépítés és a tervutasításos irányítás időszaka 1945–1968. KJK, Budapest, 1985

Palasik Mária: A budapesti kitelepítések politikai háttere és levezetése, 1951–1953. Századok, 2015, 6.

Palasik Mária: Nők munkába állítása az 1950-es évek elején. In: Házastárs? Munkatárs? Vetélytárs? – A női szerepek változása a 20. század Magyarországán. (Szerk. Palasik Mária – Sipos Balázs.) Napvilág Kiadó, Budapest, 2005

Pók Attila: A nemzetközi élet krónikája, 1945–1997. História – MTA TTI, Budapest, 1998

Pólik József: Az elrabolt emlékezet. A Rákosi-korszak történelmi filmjei. bibl.u-szeged.hu/

Polyák Bea: Egyetem és fegyelem. Szempontok a hallgatók 1956 előtti magatartásának megítéléséhez. Korall, 71. 2018

Pótó János: Harmadik nekifutásra. A Magyar Tudományos Akadémia „átszervezése”, 1948–1949. Történelmi Szemle, 1994, 1–2.

Prakfalvi Endre: Tornyok és ideológiák. Elmélet és gyakorlat építészetünkben, 1945–1956. Valóság, 1992. 4.

Rainer M. János: Nagy Imre. Politikai életrajz, I–II. 1956-os Intézet, Budapest, 1996; 1999

Rainer M. János: Az író helye. Viták a magyar irodalmi sajtóban, 1953–1956. Magvető Kiadó, Budapest, 1990

Ring Orsolya – Kiss László – Turnai Anna: Női káderek a Rákosi-korszakban. Századok, 2020, 1.

Rózsa Ágnes: Az állami építőipar megszervezése és fejlődése az 50-es évek első felében. Új Magyar Központi Levéltár Közleményei, 1985

Simándi Irén: Léggömbakció. Valóság, 2006, 10.

Standeisky Éva: A magyar irodalmi élet szovjetizálása 1949 és 1950 között. Múltunk, 2004, 1.

Szabó Márton: A dolgozó mint állampolgár. Fogalomtörténeti tanulmány a magyar szocializmus három korszakáról. Korall, 27. 2007

Székely András: Az „ötvenes évek” művészetéhez. Mozgó Világ, 1984, 3.

Tallár Ferenc: Sztálinizmus és reszakralizáció. Valóság, 1989, 2.

Tóth Szergej: A szovjet birodalmi nyelv, avagy a totalitarizmus grammatikája. Aetas, 1991, 1.

Törvénytelen szocializmus. A Tényfeltáró Bizottság jelentése. Szerk.: Révai Valéria. Zrínyi Kiadó – Új Magyarország, Budapest, 1991

Urbán Károly: Az 1953-as fordulat és a magyar értelmiség. Párttörténeti Közlemények, 1981. 4.

Urbán Károly: Magyarország és a Varsói Szerződés létrejötte. Társadalmi Szemle, 1995. 11.

Valuch Tibor: Magyarország társadalomtörténete a XX. század második felében. Osiris Kiadó, Budapest, 2001

Valuch Tibor: A lódentól a miniszoknyáig. Corvina Kiadó, Budapest, 2004

Varga Zsuzsanna: Kiútkeresés az agrárszektor válságából az „új szakasz”, 1953–1954 idején. Századok, 2014, 1.

Varsányi Erika: A szociáldemokraták az igazságszolgáltatás útvesztőiben (1950–1962). Kálmán József emlékezete. Betekintő, 2011, 4.

Vissza a történelemhez. Emlékkönyv Balogh Sándor 70. születésnapjára. (Szerk. Izsák Lajos – Stemler Gyula.) Napvilág Kiadó, Budapest, 1996, benne: Korom Mihály, Szakács Sándor tanulmányai.

Rövidítések

ÁBTL Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára

ÁEH Állami Egyházügyi Hivatal

ÁEK Állami Ellenőrzési Központ

ÁG Állami Gazdaság

Agroterv Mezőgazdasági Tervező Vállalat

APO Agitációs és Propaganda Osztály

ÁVH Államvédelmi Hatóság

ÁVO Államvédelmi Osztály

BBC British Broadcasting Corporation

BFL Budapest Főváros Levéltára

(BM) Baráth Magdolna

BM Belügyminisztérium

BTK Bölcsészettudományi Kar

COCOM Coordinating Committee for Multilateral Export Controls

CSKP Csehszlovák Kommunista Párt

DCM Dunai Cement és Mészmű

DNS dezoxiribonukleinsav

DÉFOSZ Dolgozó Parasztok és Földmunkások Országos Szövetsége

DISZ Dolgozó Ifjúság Szövetsége

DIVSZ Demokratikus Ifjúsági Világszövetség

Eb Európa-bajnokság

ELTE Eötvös Loránd Tudományegyetem

ENSZ Egyesült Nemzetek Szervezete

FÉKOSZ Földmunkások és Kisbirtokosok Országos Szövetsége

(FI) Feitl István

FKGP Független Kisgazda és Földműves Párt

FTC Ferencvárosi Torna Club

FŐMO Fővárosi Tanács Mozgóképszínház Vállalata

HM Honvédelmi Minisztérium

IBUSZ Idegenforgalmi Beszerzési, Utaztatási és Szervezési Vállalat

KEOKH Külföldieket Ellenőrző Országos Központi Hivatal

kat. h. katasztrális hold

Komszomol Kommunyiszkicseszkij Szojuz Mologyozsi [Össz-szövetségi Lenini Kommunista Ifjúsági Szövetség]

Közért Községi Élelmiszerértékesítő Vállalat

KPM Közlekedés- és Postaügyi Minisztérium

KV Központi Vezetőség

légó Országos Légoltalmi Parancsnokság

Mahart Magyar Hajózási Részvénytársaság

Malév Magyar Légiforgalmi Vállalat

MASZOLAJ Magyar-Szovjet Olaj Művek Részvénytársaság

MASZOBAL Magyar-Szovjet Bauxit-Alumínium
Részvénytársaság

MASZOVLET Magyar-Szovjet Polgári Légiforgalmi
Részvénytársaság

MÁV Magyar Államvasutak

MÁVAG Magyar Állami Vas-, Acél- és Gépgyárak

MEFESZ Magyar Egyetemisták és Főiskolások Egységes Szövetsége

MÉMOSZ Magyarországi Építőmunkások Országos Szövetsége

MESZHART Magyar-Szovjet Hajózási Részvénytársaság

METESZ Műszaki és Természettudományi Egyesületek Szövetsége

MHK Munkára Harcra Kész

MDP Magyar Dolgozók Pártja

MINSZ Magyar Ifjúság Népi Szövetsége

MKP Magyar Kommunista Párt

MNB Magyar Nemzeti Bank

MNDSZ Magyar Nők Demokratikus Szövetsége

MNF Magyar Függetlenségi Népfront

MNOT Magyar Nők Országos Tanácsa

Mokép Mozgókép-forgalmazási Vállalat

MOL Magyar Országos Levéltár

MSZMP Magyar Szocialista Munkáspárt

MSZT Magyar-Szovjet Társaság

MTA Magyar Tudományos Akadémia

MTI Magyar Távirati Iroda

MTT Magyar Tudományos Tanács

MTK Magyar Testgyakorlók Köre

NATO North Atlantic Treaty Organization [Észak-atlanti Szerződés Szervezete]

NDK Német Demokratikus Köztársaság

NÉKOSZ Népi Kollégiumok Országos Szövetsége

NET Népköztársaság Elnöki Tanácsa

NPP Nemzeti Parasztpárt

NSZK Német Szövetségi Köztársaság

NV Nemzeti Vállalat

OKISZ Országos Kisipari Szövetség

OT Országos Tervhivatal

OTI Országos Társadalombiztosító Intézet

OTP Országos Takarékpénztár Nemzeti Vállalat

OTSB Országos Testnevelési és Sportbizottság

OTSH Országos Testnevelési és Sporthivatal

PB Politikai Bizottság

PRO Politikai Rendészeti Osztály

PTO Párt- és Tömegszervezetek Osztálya

SZER Szabad Európa Rádió

SZKP Szovjetunió Kommunista Pártja

SZOT Szakszervezetek Országos Tanácsa

SZÖVÁRU Szövetkezeti Áruellátó Nemzeti Vállalat

SZÖVOSZ Szövetkezetek Országos Szövetsége

SZTK Szakszervezetek Társadalombiztosítási Központja

tb társadalombiztosítás

tébécé tuberkulózis

TTIT Természet- és Társadalomtudományi Ismeretterjesztő Társulat

TÜK Titkos Ügykezelés

tv.; tvr. törvény; törvényerejű rendelet

UFOSZ Újonnan Földhözjuttatottak Országos Szövetsége

vb világbajnokság

VIT Világifjúsági Találkozó

Tematikus bontás

Külpolitika

4 Miért volt háborús helyzet a déli határon?

16 Legördült a vasfüggöny?

27 Világháborúval fenyegetett a koreai háború?

31 Hogyan fegyverkezett Farkas Mihály?

40 Milyen távol volt a nagy barát, Kína?

60 Szerette-e Sztálin a legjobb tanítványát?

63 Volt-e kémháború az imperialistákkal?

75 Hány szovjet katona állomásozott „ideiglenesen” Magyarországon?

87 Kizsákmányolták-e a szovjetek Magyarországot?

96 Milyen volt a „baráti kapcsolat” a környező országokkal?

103 Hogyan kezeltek Hruscsovék válságot a szatellitországokban 1953 után?

106 Mikor kezdődött az enyhülés?

110 Jó vagy rossz szomszéd volt Ausztria?

115 Mikor jött létre a Varsói Szerződés?

118 Miért vették fel 1955-ben hazánkat az ENSZ-be?

121 Rákosi vagy Gerő Ernő békült ki Titóval?

Politikai, ideológiai élet

1 Kik voltak a politika főszereplői?

8 Meddig tartott az éberségi hisztéria?

14 Kiteljesedett-e a parlamentarizmus?

17 Mi fán terem a „népi demokrácia”?

19 Mi lelkesítette a VIT-fiatalokat?

28 Hogyan segítette Magyarország Észak-Koreát?

29 „Egy a jelszónk, a béke”?

30 Mikor jött létre Beloiannisz falu?

33 Mit értek a tanácsi választások?

35 Mit kezdjünk a vezérkultusszal?

38 A tanácsok sóhivatalok voltak?

53 Milyen volt az országgyűlési választás 1949-ben és 1953-ban?

65 Hogyan alakult a kormány szerkezete, összetétele?

100 Milyen mértékű volt a fordulat 1953-ban?

112 A sztálinista világmagyarázatba nem fért bele Nagy Imre?

114 Milyen év volt 1955?

119 Mit üzent az SZKP XX. kongresszusa?

120 Honnan hová jutott a Petőfi Kör?

122 Mikortól osztotta Gerő Ernő a lapokat?

Szervezetek világa

9 Hogy működött a Magyar Dolgozók Pártja?

18 Milyen hálózatok működtek a társadalomban?

39 Mi volt a légó?

44 Élcsapat volt-e a párt?

56 Meddig tartott ki az ifjú élcsapat lelkesültsége?

62 Mit kezdjünk a nőszervezettel?

88 Állam az államban?

89 Mi a nómenklatúra?

113 Hányszor szervezték át a népfrontot?

125 Lehettek-e önálló szervezetek az állampárt időszakában?

Terror

5 Hogyan lett az ÁVO-ból ÁVH?

6 Hogyan bántak el az egyházakkal?

7 Kinek volt szüksége a Rajk-perre?

11 Leszámolás volt-e a „tábornokok” pere?

15 Hogyan zajlott a Szociáldemokrata- és a Kádár-per?

21 Kiket érintett a kitelepítés?

32 Mi volt Kádár János története az ’50-es években?

37 Hová építettek be szovjet tanácsadókat?

48 Hogyan történt a levélellenőrzés?

52 Kiket érintettek a retorziók?

69 Volt-e politikai ellenállás a rendszerrel szemben?

83 Miként változtak a börtönviszonyok?

92 Kik irányították Moszkvából az országot?

99 Mikor volt Rákosi utolsó kísérlete koncepciós perre?

104 Milyen büntetésfajták jellemezték a rendszert?

108 Hogyan lett az önálló ÁVH a Belügyminisztérium része?

116 Miért haladt vontatottan a rehabilitáció 1953 után?

123 Előkészítette a forradalmat Rajk és társai temetése?

124 Mi lett az ÁVH-s vezetők sorsa?

Gazdaság

2 Mennyi az annyi?

3 Mit szolgált az államosítás?

13 Tervszerű volt-e a gazdaság fejlesztése?

26 Kiktől szedtek adót?

45 Mennyibe került a békekölcsön?

47 Szükség volt a jegyrendszer bevezetésére?

54 Hogyan épültek a szocialista városok?

59 Milyenek voltak a piaci viszonyok?

64 Ártott vagy segített a KGST?

66 Gerő maradt a hídverő?

68 Miért adósodott el az ország?

70 Volt ellenőrzési minisztérium?

71 Mi szabta meg az árakat?

74 Piaci vagy bürokratikus koordináció?

79 Teljesítette-e a csodatervet az építőipar?

80 Megszűnt-e a pénz a „népi demokráciákban”?

111 Mi készült el a 2-es metróból?

Mezőgazdaság

10 Ki a kulák?

22 Mire jó a gumipitypang?

36 Mire volt jó a tagosítás?

41 Mi a gépállomás?

57 Példás volt-e a mezőgazdasági állami gazdaságok termelése?

61 Mi a begyűjtés és a padláslesöprés?

81 Sikeres volt a téeszszervezés?

107 A magántulajdon teljesen kiveszett a „népi demokráciákból”?

109 Fordulatot hajtott végre az agrárpolitikában Nagy Imre?

Társadalom

12 Ritkultak vagy szaporodtak a tanyák?

25 Tegyünk versennyé mindenféle munkát?

72 Lehet-e háborús egészségügyet szervezni?

73 Szembesültek a politikusok az egészségügy hiányosságaival?

76 Hogyan élt a falusi ember?

77 Kaptak jogokat a nemzetiségek?

85 Mi kell a hatalomnak, értelmiségi vagy káder?

91 Társadalmi emelkedés vagy süllyedés?

94 Miért álltak a nők tömegesen munkába?

126 Kinek segített az állami tb?

Kultúra, oktatás

23 Illúzió volt a forradalom a közoktatásban?

24 Gimnázium és/vagy technikum?

42 Milyen fordulat történt az építészetben?

43 Miért hullámzott a felsőoktatás fejlesztése?

50 A sajtórabságtól a sajtószabadságig?

51 Mire jó a világvevő rádió?

58 Ki volt a magyar mozisztár?

67 Kié lett a második legnagyobb szobor Budapesten?

78 Kultúrforradalom vagy hatalmi önkény?

84 Hogyan álltak ellen a színházak?

90 Kik lázadtak fel legelőször?

98 Milyen volt a Magyar Tudományos Akadémia autonómia nélkül?

105 Milyen egy zenei diktatúra?

Hétköznapok

34 Kik voltak a kor munkássztárjai?

46 Példaképünk Rákosi pajtás?

49 Kik a Ratkó-gyerekek?

55 Volt-e gyermekkultusz?

82 Lódenkabát vagy nejlonharisnya?

86 Min nevettek az emberek?

93 Mítosz volt a műszaki haladás?

95 Milyen nyelven beszélt a politika?

117 Utaztak a magyarok külföldre az ötvenes években?

Sport

20 Sportnagyhatalom Magyarország?

97 Kinek köszönhettük a sportsikereket?

101 Verhetetlen volt az aranycsapat?

102 Olimpiai megnyitóra épült a Népstadion?

Kiadta a Napvilág Kiadó
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás

A kiadásért felel
a Napvilág Kiadó ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Klopfer Judit
Borító Janković Milán
Művészeti vezető Borbáth Gábor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.napvilagkiado.eu

ISBN 978 963 338 504 3
HU ISSN 2064-3500

Felhasznált betűtípusok:
Noticia Text – SIL Open Font Licence
Roboto – Apache License 2.0