Michella Marly

White Cristmas
A legszebb
karácsonyi dal
története

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

„Happy Holiday”

New York, Lower East Side

1900 decembere

Előszó

Az East River felől sűrű hózápor érkezett a Manhattansziget fölé, a fagyos szél, akár egy fújtató, jégkristályokat hajtott maga előtt. A sokemeletes téglaházak ablakpárkányait, az üzletek és a bárok előtetőit hópelyhek lepték be, mint porcukor a fahéjas süteményeket, összegyűltek a járókelők kalapjainak karimáiban, és puha, fehér takaróként beterítették a kocsikat húzó lovak hátát. Sajnos azoknak az újságoknak a kötegeit is betemették, amelyeket a tizenkét éves Izzy a Canal és a Bowery utcák sarkán próbált eladni. Elázott New York Evening Journalt pedig senki sem akart venni.

Minél sűrűbben kavargott a hó, annál kevesebben érdeklődtek az esti lapok iránt. Ez a kereszteződés máskor forgalmas volt, most azonban afféle karácsony előtti csend és nyugalom honolt itt. A már régen meggyújtott utcai lámpák sárga fényköröket vetettek a járdán a lábnyomokra, amelyeket lassanként befújt a hó. Az úton levő lovas kocsik és automobilok száma is csökkent. Ez idő tájt megteltek a bárok, éttermek, varieték, éjszakai klubok, és Izzy azt kívánta, bárcsak bemehetne az egyikbe, hogy ott árulja az újságokat.

Tudta azonban, hogy a pincérek galléron ragadnák és kidobnák, ha átlépné a bejárati ajtó küszöbét. Pedig nagyon szeretett volna közéjük tartozni. Azok közé, akik dalolva szolgálják fel az ételeket és az italokat. Az éneklő pincérek voltak a környék sztárjai, fiatal férfiak, akik sok borravalót kapnak. Az aprópénzek csak úgy csöröghetnek a zsebükben! Izzy már megtapasztalta, hogy egy erős, muzikális hang sokat ér, akkor is, ha éles tenor, mint az övé. Egy eladott Journalon fél centet keresett, ha viszont egy slágert énekelt, amelyet az utcán hallott, vagy dalszöveggé formált egy-egy címsort, és rögtönözve dallamot talált ki hozzá, a vásárlók adakozóbbak lettek. A tehetségének köszönhetően olyankor néhány pennyvel több bevételre tett szert. Ez adta neki az ötletet, hogy éneklő pincér legyen. Semmire sem vágyott ugyanis annál jobban, mint hogy egyszer majd gazdag ember legyen. Vagy legalábbis olyan, amilyennek a gazdagokat képzelte. Igazán vagyonos urakat soha nem látott, azok nem keveredtek a Lower East Side főként szegény bevándorlókból álló lakói közé. Az Ötödik sugárutat, amelyet a milliomosok utcájának neveztek, Izzy csak újságcikkekből ismerte. Manhattanben az Upper East Side városrész olyan távol volt az ő életétől, mint a hold. Az most elrejtőzött a sötétedő égboltot borító sűrű felhők mögött, amelyek az alkonyatban úgy ragyogtak, mint a máskor piszkos aszfaltot beborító hó.

A csípős téli hideg lassanként bekúszott Izzy ruhája alá. Az édesanyja vett neki posztókabátot abból a pénzből, amelyet bábaként keresett egy egészséges ikerpárt eredményező szülés levezetéséért. Jó kabát volt. Nem új, de jó minőségű, és többnyire megvédte Izzyt az esőtől, a széltől és a hidegtől. Nem arra készült azonban, hogy viharos hófúvással dacoljon órákon át. Izzy dideregve egyik lábáról a másikra állt. Nedvesség kúszott be a fűzős cipőjébe, mert a talpán volt egy lyuk, amelyet a gondoskodó mameléje kitömött újságpapírral. Mostanra már az is átázhatott.

Egy férfiakból és nőkből álló csoportra lett figyelmes, mely a kereszteződéshez közeledett. Az emberek egymásba karoltak, és kissé imbolyogtak. Talán nem annyira az alkohol miatt, amelyet fogyaszthattak, inkább azért, mert vigyáztak, hogy ne csússzanak el. A járásuk olyan volt, mint a tengerészeké a szárazföldön, és úgy tűnt, hogy egy bárba tartanak. Izzy már nyolcéves kora óta árult újságot, és kiismerte a környéken élőket. Ha nem téved, ebből a mulatni készülő társaságból egyeseket érdekelhetnek a New York Evening Journal hírei. A címsorok kiabálása helyett pedig biztosan vonzóbb lenne, ha énekelne valamit. Főleg akkor, ha a párocskák már kapatosak.

Az időjáráshoz és az évszakhoz természetesen egy karácsonyi dal illik a legjobban. Izzy szeretett keresztény énekeket énekelni. Az apja mindenesetre kitekerné a nyakát, ha meghallaná. Moses Baline odahaza Oroszországban egy hitközség tekintélyes kántora volt, az emigrációban viszont az utóbbi hét évben csak húsfelügyelőségig vitte egy kóser vágóhídon. Ennek ellenére minden péntek este énekeltek vallási énekeket, amikor a szülők sabbat ünnepére gyűltek össze a hat gyerekükkel. Izzynek időközben lettek Írországból bevándorolt barátai, akik nem zsidók, hanem katolikusok voltak. Amikor meglátogatta az O’Hara fiúkat, mindig elbűvölte a karácsonyfa, amelyet a család ezekben a napokban felállított és gyertyákkal meg színes papírcsillagokkal díszített. A karácsonyi énekek is lenyűgözték, amelyeket a barátai megtanítottak neki: a Silent Nights, az Auld Lang Syne és a Twelve Days of Christmas.

A mostani pillanathoz azonban alighanem jobban illik egy lendületes dallam. Olyan is akadt azok között, amelyeket Izzy az írektől tanult. Szerencsére jó hallása és még jobb memóriája volt, mert kottát olvasni nem tudott. A száját csücsörítve fütyülni kezdte a Jingle Bells melódiáját, a refrén szövegét azonban már énekelte. Noha odahaza a családban még mindig jiddisül beszéltek, az angol szavak könnyedén jöttek a szájára:

– Jingle bells, jingle bells, jingle all the way…

Miután befejezte a dalt, néhány pennyvel több csörgött a zsebében, és biztos volt benne, hogy éneklő pincérként fényes jövő várna rá. Már csak elég idősnek kell lennie ahhoz, hogy alkalmazzák egy étteremben. Pincérként eltartaná magát, és nem számít, hogy az ő negyedükben, a Boweryben valójában csak csehók vannak.

„There’s No Business Like Show Business”

Beverly Hills,

1937 decembere

1. fejezet

A Beverly Hills Hotel uszodája egy teraszos kertben volt, narancs- és citromfák, murvafürtök és hibiszkuszok sűrű falai mögött. A medence környékét a buja növényzet ellenére sütötte a nap, a melengető sugarak elérték a vizet, a nyugágyak és az ülőgarnitúrák többségét azonban fehér napernyők árnyékolták. A pincérek nemcsak a parton nyári öltözékben cseverésző hölgyeket és urakat szolgálták ki, hanem azokat is, akik a hűvös szél ellenére bemerészkedtek a medencébe. A nevető szájakhoz ártalmatlannak tűnő koktélokat emeltek, amelyekben gin és curaçao likőr vagy az őszi falevelek színében csillogó whisky és vermut gondoskodott a belső melegítésről. A poharakat koktélcseresznyék és kis papír napernyők díszítették. A vendégek sokat bolondoztak, megmámorosodva az alkoholtól, de alighanem a csodásan aranyló fényektől is, amelyek ezt a várost rendkívül vonzóvá tették a filmkészítők számára is.

A közelgő karácsonyra mindenesetre semmi sem gondolt.

Berlin nem szerette ezt a felszínes életet. Megpróbálta, de soha nem sikerült megvetnie a lábát Kaliforniában. Többször is berendezkedett itt, majd mindent feladva hazatért New Yorkba. Időközben teljesen világossá vált számára, hogy a gyökerei a keleti parton vannak, és ezen már semmi sem változtathat. Nomádként élt egy szállodában, amikor Hollywoodban kellett dolgoznia.

– Izzy!

A neve hallatán megkerült egy világos nyári öltözéket viselő párocskát, és odament az asztalhoz, amelynél az az úr ült, aki rákiáltott. Joseph Schenck közel járt a hatvanhoz, sem igazán vonzónak, sem igazán elegánsan öltözöttnek nem lehetett mondani, de kedves, jó humorú ember volt, noha kemény üzletemberként a lezser zakója minden gomblyukából az a hatalom áradt, amellyel Hollywoodban rendelkezett. A Twentieth Century Fox filmvállalat befolyásos elnöke felállt, hogy szívélyesen kezet szorítson a barátjával.

– Örülök, hogy látlak, Izzy – mondta.

– Egyedül neked engedem meg, hogy még mindig Izzynek szólíts. Egyébként csak tegnap volt, Joe, hogy találkoztunk a stúdióban.

– Tekintsd a megszólítást a Lower East Side-on töltött közös ifjúságunk emlékének – felelte a nagy hatalmú stúdióvezető, miközben visszahuppant a fonott karosszékébe. – Ki gondolta volna akkoriban, hogy az éneklő újságárusból Amerika legjobb és legsikeresebb dalszerzője lesz?

– Megfeledkezel Gershwinről, Jerome Kernről és Cole Porterről – mondta Irving szerényen, aztán megrántotta a vállát. – De lehet, hogy igazad van – tette hozzá a szerénységét meghazudtolva.

Irving Berlin megnyerő, középmagas férfi volt, kissé mindig nyugtalan, de vonzó jelenség. A haja még negyvenkilenc éves korában is olyan hollófekete volt, mint a hajdani reményteljes fiúé. A kreol bőre és a sötét szeme a sűrű szemöldöke alatt titokzatos, érzéki aurát kölcsönzött neki. Leginkább azonban a tehetsége emlékeztetett még mindig a régi időkre, amikor Joseph Schenck a legjobb barátja lett. Azóta sok minden megváltozott az életében: az öltözéke a londoni Savile Row-ról származott, nem pedig másodkézből. A neve is megváltozott: Israel „Izzy” Baline-ból a világhírű Irving Berlin lett, és immár egy úriember tökéletes megtestesítőjének tűnt.

Az éles hangú fiú valóban éneklő pincér lett. Tizennégy éves volt akkoriban. Néhány évvel később a Tin Pan Alley egyik zenei kiadója felfigyelt rá a kínai negyed Pelham Caféjában, és elképzelhetetlenül sikeres időszak kezdődött az életében. Irving Berlin volt az első zeneszerző és szövegíró, aki egyedül írt egy teljes Broadway-revüt, ő szerzett aláfestő zenét a történelem első hangosfilmjéhez, és ő volt az első szórakoztató zenész, akinek az életműve ihletet adott egy játékfilmhez. Annak a cselekménye nagyrészt ugyan kitalált volt, a főszereplő Tyron Power azonban hasonlított Irving Berlinre, és a film, amelynek Joseph Schenck volt a producere, a címével – Alexander’s Ragtime Band – Izzy első nagy slágerére emlékeztetett.

A forgatásra nemrégiben New Yorkból Los Angelesbe kellett jönnie. A jelenlétére a zenei felvételekhez sajnos épp a karácsonyi ünnepek alatt volt szükség. Ezt az időszakot otthon szerette tölteni, a keleti parton. Ez is az emlékek miatt volt így, amelyeket Schenck az előbb említett neki. Mivel azonban húsznál több zeneszám származott tőle, a személyes vágyait most félre kellett tennie.

Odalépett hozzá egy pincér, és megkérdezte, hogy mit parancsol. Irving soha nem felejtette el, honnan és hogyan indult, ezért barátságosan elbeszélgetett a fiatal felszolgálóval, mielőtt egy kávét rendelt. A szálloda alkalmazottja távozott, ő pedig elővette a cigarettatárcáját és az öngyújtóját, hogy rágyújtson.

– Joe – kérdezte az első szippantás után –, mit csinálsz te itt?

– Tegnap, amikor megláttalak, az volt a benyomásom, hogy jót tenne neked egy kis friss levegő – felelte a filmmogul kertelés nélkül. – Kissé sápadt vagy, Izzy. Valószínűleg nem látsz mást, csak a szállodai szobádat és a stúdiót. Az élet azonban nem csupán munkából áll. A kaliforniai napsütést is élvezned kellene. Ezért vagyok itt. Ki akartalak csalni egy időre a szabadba, és sikerült is.

– Dolgozni jöttem ide, nem nyaralni.

– Te mikor nem dolgozol? – Schenck elnéző mosollyal hátradőlt a székében. – Senkit sem ismerek, akinek nálad kevesebb alvásra lenne szüksége, miközben folyton olyan hiperaktív, mint te.

Irving bosszúsan a szemét forgatta. A ragyogóan kék és felhőtlen ég előtt kirajzolódó Washington-pálmák keskeny törzsei ceruzákra emlékeztettek, és a zöld leveleikkel mintha írtak volna valamit az égboltra. Talán üdvözletet, amelyet a nyugati szél elvihet. Irving New York-i otthonát és a Los Angeles-i munkahelyét nemcsak kétezer-nyolcszáz mérföld választotta el, hanem egész világok. Manhattanben szenteste előtt egy nappal természetesen senki sem szürcsöl vidáman italokat egy úszómedence mellett. Ott munkaidőben sem tart senki szünetet azért, hogy egyszerűen csak élvezze a napot. Irving nagyot sóhajtott.

– Mi a baj? – zavarta meg a töprengését a barátja. – Aggodalommal tölt el, ha a zeneszerzőm nincs a legjobb egészségben és hangulatban. Az Alexander’s Ragtime Band a legdrágább filmem ebben az évben.

– Köszönöm. – Irving nyájasan rámosolygott a pincérre, aki meghozta a kávéját. Miután a felszolgáló távozott, előrehajolt, mintha egy titkot akarna elárulni a barátjának. A feketéjére ügyet sem vetett. – Joe, vissza akarok kerülni a Broadwayre. Túl sok idő telt el az utolsó sikerem óta. Hollywood miatt mindent félretettem, de a filmzenék nem elégítenek ki. Ennek semmi köze a stúdióban végzett munkámhoz – tette hozzá sietve, amikor meglátta, hogy a barátja meglepetten felvonta a szemöldökét. – Minden figyelmem a tied, de emellett új revüt is írok.

– Aha – mondta Schenck kedvetlenül.

– Azt akarom, hogy más, egészen különleges legyen. A szokásos két felvonás helyett hármat képzelek el. Mindegyik külön történetet mond el, egyet-egyet a jelenből, a múltból és a jövőből. Egy ma, tegnap és holnap játszódó revü igazán újszerű lenne. Érted?

– Igazán?

Irving alig-alig észlelte a barátja kétkedését. Már egészen lefoglalta az, amiről beszélt. Tervezett, felvázolt, gondolatban szövegek és zenei futamok töredékeit illesztette össze, mesélt a forgatókönyvéről. A keze repdesett a levegőben, a kávéja kihűlt.

– A jelenben játszódó részhez még szükségem van egy karácsonyi dalra. Éppen azon gondolkodom – mondta. Azután elhallgatott, és széles mozdulattal körbemutatott a Beverly Hills Hotel kertjén. – Ez a hangulat azonban nem segít tovább.

Csend telepedett rájuk. A többi asztaltól beszélgetések foszlányai, pohárcsörgés és nevetés jutott el hozzájuk. Schenck egy idő után bólintott.

– Neked nem a Broadway hiányzik, hanem a családod – mondta.

– Talán…, igen – ismerte el Irving. – A karácsony nagyon fontos nekem.

– Mondja ezt egy zsidó kántor fia – válaszolta Schenck lakonikusan, és bátorítóan a barátjára mosolygott. – Egyébként szeretnélek meghívni vacsorára. Karácsonykor nálam leszel – mondta, és felemelte a kezét. – Ellenvetés nincs. Számítok rád.

Irving azt tervezte, hogy majd a szobaszervizzel hozat magának karácsonyi vacsorát, és egyedül fogyasztja el a lakosztályában, mert nem akarta a szentestét harsány kaliforniai módra a szálloda éttermében ünnepelni. A barátjára nézett, és bólintott.

– Természetesen elmegyek. Köszönöm a meghívást – mondta, és elmosolyodott magában. – Tudod, hogy rajongok a vacsorapartikért – tette hozzá.

Gondolatban pedig nemcsak New Yorkba repült, hanem tizenhárom évet vissza is az időben.

„Puttin’ on the Ritz”

New York,

1924 májusa

2. fejezet

Ellin Mackay grimaszt vágott a tükörképére. Tennie kell valamit, hogy elrejtse az unott arckifejezését. Egy kevés rúzs nem lenne elég hozzá, és rajta egyébként is nevetséges lenne. A huszonegy éves Ellin a város legkapósabb lányai, a leggazdagabb örökösnők közé tartozott. A családi háttere ír katolikus volt, s emellett az ereiben a brit nemesség kék vére is folyt. Ez az édesanyjának volt köszönhető. Az ő szépségét sajnos nem örökölte meg. A halvány bőrével, az egészségesen pirospozsgás arcával és az aranyszőke hajával, amely bizonyos megvilágításnál vörösesen csillogott, inkább az édesapjára hasonlított. Az éppen divatos bubifrizura helyett is félhosszú hullámos frizurát viselt. Nem volt csúnya, a természetes bája azonban inkább életrevaló fiatal vidéki nőre engedett következtetni, mint a felső tízezer egyik tagjára. Ezen nemigen változtattak a drága ruhák és kalapok, de nem is akart úgy festeni, mint a környezete dollárhercegnői, akikből tizenkettő egy tucat, és mindnyájan herceggé változó békát keresnek maguknak.

Mindemellett egyre inkább az idegeire mentek a mindig ugyanolyan bálok, színházi premierek, vacsoraestek és az éjszakai klubok az ugyancsak egyforma vendégekkel és kísérőkkel. A családja és a barátai elvárták tőle, hogy találjon végre egy megfelelő karrierrel és jövedelemmel rendelkező fiatal férfit, akihez feleségül mehet. Ellin azonban a szíve mélyén önállóságra vágyott. Író akart lenni, nem egy tehetős férfi felesége, aki ugyanúgy él, mint ő már elsőbálozó kora óta, azzal az egyetlen különbséggel, hogy akkor saját háztartása és gyerekei lennének.

A múlt évben, egy európai utazás során vonzódást ébresztett benne Ian Campbell, Argyll leendő hercege, aki mindig vidám és vicces volt. Sajnos azonban túl sokat ivott és kockázatos tételeket tett fel a játékasztaloknál. Megbízható férjként nem jött szóba Ellinnél. Azt sem akarta azonban, hogy a végén még aggszűz legyen. Mostanában azt fontolgatta, hogy eljegyzi magát egy washingtoni diplomatával. A férfi elég rendesnek tűnt ahhoz, hogy azt remélhesse, engedne számára bizonyos szabadságot, ha minden másban amúgy tökéletesen meg is felel Ellin apja elképzeléseinek.

A mai vacsorára azért fogadta el a meghívást, mert a vendégek szórakoztatóbbnak ígérkeztek a felső tízezer sok másik tagjánál. Frances Wellman, a New Yorki társaság egyik királynője művészek illusztris kis körét gyűjtötte maga köré, amint az mostanság divatban volt Manhattanben és Long Islanden. Csak nyolcan voltak, közöttük Alice Duer Miller, Ellin édesanyjának az unokatestvére, ismert írónő és nőjogi aktivista, az ő vagyonos férje, valamint Cole Porter és a felesége, Linda, aki Ellin családjának a régi barátja. A Long Island-i nyaralásokból ismerték egymást, mert Cole Porter nemcsak nagyszerű zeneszerző volt, de milliós vagyon örököse is. Valójában tehát mégiscsak maguk között voltak, ugyanakkor arra lehetett számítani, hogy a szokásos pletykáknál érdekesebb témákról fognak beszélgetni.

Ellint csak az zavarta, hogy a számára sebtében meghívott asztalszomszéd késett. A háziasszony ugyan biztosította, hogy az úr helyett – bárki volt is az –, aki a meghívás lemondására kényszerült, az utolsó pillanatban talált egy csodás helyettesítőt. Az az úr azonban pontatlannak bizonyult, és ezért udvariatlannak is. Ez elrontotta Ellin hangulatát, mert a meghívott házaspárok között fölöslegesnek érezte magát. A helyzet újra ráébresztette, hogy sürgősen találnia kell kísérőnek legalább egy hivatalos vőlegényt. Ez a felismerés ugyanúgy bosszantotta, mint a szokásos buta asztali beszélgetés, amelyről pedig azt hitte, hogy ma megmenekül tőle. Úgy tűnt, nem számít, mit tesz, végül minden ugyanoda fut ki.

– Jaj nekem! – sóhajtott olyan nagyot, hogy a tükör bepárásodott.

Ideje, hogy visszatérjen a kis társaságba. Nem maradhat örökre a női fürdőszobában és mérgelődhet azon, hogy csalódott a szórakoztató estéhez fűzött reményében. Ha nem akarja kitenni magát a háziasszony kellemetlen kérdéseinek, el kell hagynia ezt a Chanel No. 5-illatú menedéket. Most. Azonnal.

Mégis maradt. Hideg vízzel megmosta a kezét, és megtörölte az egyik bolyhos vendégtörölközőben. Azután megigazgatta a világoskék sifonruháján a fodrokat, a füle mögé kent egy kis illatot, és lesimította a haját. Amikor már tényleg semmit sem tehetett, újabb sóhajjal elindult.

Frances már kereste.

– Megvagy végre! – kiáltotta mesterkélt vidámsággal, amikor Ellin belépett a szalonba, és abbahagyta a beszélgetést egy, a lány számára ismeretlen férfival.

Az idegen hevesen gesztikulálva éppen mesélt valamit, majd elhallgatott és megfordult. Ő tehát az a vendég, akit Frances az utolsó pillanatban meghívott, hogy Ellin asztalszomszédja legyen a vacsoránál. Nem volt túl magas, a harmincas évei közepén, vagyis a fénykorában járt. Kifogástalanul állt rajta a fehér szmoking, amely kiemelte hajkenőccsel elválasztott és gondosan megfésült hollófekete haját és kreol bőrét. Sötét szemében értelem csillogott, leginkább azonban a bozontos szemöldök tűnt fel rajta, amely úgy festett, mintha Charlie Chaplin maszkját kérte volna kölcsön. A mosolya rokonszenves volt, kissé mégis erőltetett és begyakorolt, mintha filmsztár lenne, akinek távol kell tartania magától a női rajongóit.

– Bemutathatom neked Irving Berlint?