IMMORTALIS

(latin szó, jelentése: halhatatlan)

Phaedra Colt

2023

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Írta:

Sarah Robbie

A szöveget gondozta:

Elek Éva és Sarah Robbie

Szöveg:

Copyright © Sarah Robbie, 2022

Borító:

ARTEP Graphic Design © 2022

Kiadja:

Köteles Petra e. v.

www.phaedracolt.com @irosarahrobbie

Minden jog fenntartva! A könyv egyetlen részét sem szabad a kiadó írásbeli engedélye nélkül bármilyen formában reprodukálni vagy módosítani, beleértve a fénymásolást és bármilyen adat-tárolást – nem sokszorosítható.

Mamának, a világ legvagányabb nagymamájának. Köszönöm, hogy mindig mellettem állsz, és mindenben számíthatok Rád!

Prológus

Nem lehet megmenteni azt, aki nem akarja. Engem sem sikerült, pedig az elején tényleg küzdöttem. Mindhiába. A démon szépen lassan az emberi oldalam fölé kerekedett, és végül átadtam magam az édes romlásnak, a pusztító szenvedélynek, az örök kárhozatnak, és ezt senki nem tudta megakadályozni.

Vámpírrá váltam Williamért.

Vagy inkább: miatta? Vajon Blaise-nek igaza van, és Will megigézett? Vagy tényleg a szerelem vette el az eszemet?

Nem tudom.

Csak azt tudom, érte áldoztam fel mindenemet.

Január elseje, éjjel egy óra. A brightmore-iak szokásukhoz híven színesen és zajosan ünnepelték az új évet, éjfél óta szikrázó tűzijátékcsíkok világították be a fekete égboltot. Az emberek sorra robbantották a petárdákat, fújták a dudákat, hajigálták a szerpentineket és a konfettiket, beterítve velük a havas utcákat.

Nekem ugyanolyan volt ez az éjjel, mint a többi: bársonyos és puha, emberi élettől lüktető, egy szenvedélyes szerető, aki úgy vonz magához, mint hangyákat a méz. Minden éjszaka valami új darabkát tárt fel magából, mindegyik sötétségben töltött perc újabb és újabb meglepetéseket tartogatott, titkokat, amelyek a fényben sohasem látszanak.

Williammel és a barátaimmal a Pincében búcsúztattuk az óévet, ám mivel megéheztem, kisurrantam az utcára harapni valakit. Választékban nem volt hiány. A parkolóban egy tinédzserekből szerveződött banda piált és robbantgatott, de őket túl részegnek ítéltem meg. Egy kapualjba egy párocska húzódott vissza a fényorgia elől, de rájuk sem fanyalodtam, falják csak fel egymást. A közeli tér koncertektől volt hangos, amik iránt nagy tömeg érdeklődött. Sok, mámorban úszó préda…

A bőség zavara!

Végül a Rózsa téren kötöttem ki, ahol megakadt a szemem egy magas fiún. Épp a haverjaival iszogatott. Elhaladtam mellettük, keresve a kiszemelttel a szemkontaktust. Ahogy alkoholtól fátyolos tekintete rám tévedt, már az enyém is volt. Képes voltam szavak nélkül megigézni az embereket, ami Willt igazán meglepte, állítása szerint neki évtizedekbe telt ezt a képességet elsajátítania.

Bekanyarodtam egy kihalt, sötét sikátorba, és a falnak dőlve vártam rá. A várakozás izgalma pezsgőbuborékok százaiként csiklandozta az ínyemet.

Hamarosan megjelent előttem a fiú, és ködös tekintettel magához húzott. Hódarával borított dzsekijére tettem a kezemet, határozottan eltolva magamtól. Na jó, lehet, még nem tudok tökéletesen szavak nélkül igézni.

– Nyugi, csak maradj nyugton – duruzsoltam, mire elernyedtek az izmai. Lassan lehúztam a kabátja cipzárját, majd végigsimítottam kopasz fején és sima arcán, amiket nem borotválhatott le pár óránál régebben. Hosszú nyakán keményen feszültek az izmok a selymes bőr alatt. Mivel jóval

alacsonyabb voltam, lábujjhegyre álltam. Széthúztam a kapucnis pulcsi nyakát, hogy teljes szépségében feltárulhasson előttem a torka. Finom, férfias illata volt: emberi parfüm. Sosem baj, ha a csomagolásnak jó illata van, de a lényeg úgyis alatta áramlik.

Végignyaltam a lüktető eret, beszívtam a számba, morzsolgattam az ajkaim között, végül megharaptam. A srác halkan felnyögött, szapora légzése forrón simogatta a fülemet, amitől szorosabban simultam hozzá. Ráérősen, jóízűen lakmároztam, minden cseppet kiélvezve. Amikor végeztem, megszúrtam a szemfogammal a mutatóujjam, majd a vért végigkentem az ajkán, mire reflexből lenyalta.

– Menj vissza a barátaidhoz! – mondtam hipnotizálva. – És boldog új évet! – Zombimozgással elment.

Beletúrtam a hajamba, felrázva a hosszú, szőke tincseket. Lenyalogattam a vért és vörös rúzzsal kifestettem a szám. Elégedetten indultam vissza a Pincébe, miközben elővettem a telefonomat. Még éjfélkor írtam Blaise-nek, hogy BÚÉK, de még nem reagált. Inkább hívnom kellett volna…

Ekkor váratlanul egy fekete hajú lány ütközött nekem a tömegben. Én alig rezzentem meg, ő

ellenben kicsit megtántorodott, tágra nyílt szemmel bámult rám, feketére festett ajkai résnyire nyíltak. Úgy bámult rám, mintha szellemet látna. Nekem egyáltalán nem volt ismerős, így nem foglalkoztam vele, mentem tovább. Ő utánam fordult, egy darabig éreztem a hátamba fúródni a pillantását.

Nem számít.

Most már teljesen mindegy, hogy emberként hol találkoztam vele, együtt jártunk-e oviba, vagy ugyanaz a pasi tetszett-e mindkettőnknek.

Már nem számít…

A Pincéhez érve lelassítottam, mert hirtelen egy furcsa, ismeretlen érzés járt át. Megperdültem, de nem láttam semmi gyanúsat, holott éreztem, hogy valaki figyel, éreztem az energiáját perzselőn örvényleni az éjszaka hűvösében. Az épületeket fürkészve idegesen a szórakozóhely felé siettem, pedig minden árnyék mozdulatlan volt, a klub előtt ácsorgó emberek normálisan viselkedtek, a fekete szájú lány sem volt már sehol.

Betudva az egészet a paranoiámnak, beléptem a Pincébe.

Első fejezet

Elliphant & Skrillex száma, az Only getting younger sejtszaggatón dübörgött a mellkasomban, a fények villódzásától darabosan láttam, mintha diafilm peregne előttem. Észrevettem Victort, aki egy kék hajú kiscsajjal tombolt teljes extázisban a táncparketten, Nora és Diana a pultnál álltak sorban italért, míg William, Dave, a barátnője Carmen, Barbara és Greg a megszokott emeleti asztalunknál ültek.

Váratlanul egy ittas lány kék-zöld csíkos szerpentint dobott a nyakamba. Fintorogva vizslattam az ajándékomat, közben elkezdtem letépkedni. Pillanatok alatt átszeltem a tomboló tömeget, és mire odaértem a többiekhez, sikeresen lehámoztam magamról a karácsonyfadísznek is borzalmas szalagokat.

Barbie csodával határos módon nem e-cigizett. A csoda neve: Greg, a vőlegénye. Március elejére tűzték ki az esküvőjüket. Mindannyian nagyon meglepődtünk, hisz Barbie volt az utolsó, akiről feltételeztük, hogy valaha hozzámenne valakihez, hacsak az esetnek nincs köze Las Vegashoz és töméntelen alkoholhoz. Persze nyilván örültünk nekik, mert Greg méltónak bizonyult a barátnőnkhöz.

Leültem Will mellé, és arcát a kezeim közé fogva hosszan megcsókoltam.

– Mmm! – nyalta meg az ajkát. – Finom! – mondta mosolyogva. –

Kissé ittas – tette hozzá.

– Igen, az volt – bólintottam. A tenyeremet a mellkasára csúsztatva, megéreztem a szíve nyugodt dobogását.

– Mi finom? – kérdezte Dave, áthajolva az asztal felett.

„Csak a srác vére, akit az előbb csapoltam meg!” – gondoltam, félve attól, mi lenne, ha ezt így közölném is.

– A csókom, mi más? – mosolyogtam kacéran. Attól már nem féltem, hogy a sok hazugság miatt a pokolra jutok. Ha egyszer valaha odajutnék, a hazugság lenne a legkisebb bűnöm.

– Aha! – nevetett, majd ő is lesmárolta Carment, aki nyikkanni sem tudott. – A tiéd is isteni, szívem! – búgta a lánynak, aki nyomban elpirult. Két hónapja jártak, és nagyon összeillettek, zsák meg a foltja. Carmen olyan lány volt, aki nem üti agyon még a legyet se, inkább megmutatja neki a szobából kivezető utat. Pont Dave-nek való.

Közben Nora és Dia is visszatértek két-két pohárral a kezükben, egyet-egyet maguknak, egyet Carmennek, egyet Barbie-nak.

– Siker? – kérdezte tőlem sejtelmesen Diana. Mosolyogva bólogattam, mire kuncogni kezdett.

Örültem, hogy ő tud arról, mi vagyok, és mi Will. Megkönnyebbülés volt, hogy neki legalább nem kell hazudnom, és nyugodtan elmesélhetem minden kalandomat, örömömet, és problémámat. Hiába váltam vámpírrá, az emberi részem pár darabja megmaradt, mint például a lelkizés és a pletykálkodás utáni vágy is, amit Diával bőven kiélhettem.

Fellelkesülve megragadta a karomat.

– Nem is mondtam! – csillant fel a szeme.

– Mit? – dőlt Diának Barbie a másik oldaláról kíváncsian.

– Tudjátok, meséltem arról a srácról, akit egy hete szúrtam ki Olivia buliján.

– Oh, amire én nem tudtam elmenni amiatt a kurva influenza miatt! – morogta Barbie.

Ő betegség miatt, én éjvadász támadás miatt. Szerintem nekem volt rosszabb. Ekkor William, aki közben Dave-vel vitatta meg az aktuális politikai helyzetet, a combomra tette a kezét. Nem néztem rá, csak simogatni kezdtem a kézfejét.

– Igen.

– Akivel egész este szemeztetek? – mentem biztosra.

– Igen.

– Aki „eszméletlen jó pasi, a leendő gyermekeid apja”? – szívóztam tovább.

– Bárcsak! – kapott a szívéhez elalélva. Halványan mosolyogtam rajta.

– Jól van már, elég, a lényeget! – szólt közbe Barbie türelmetlenül.

– Jól van na – hessegette odébb. – Szóval: tegnap délután épp hazafelé tartottam a boltból, amikor kilépett elém a semmiből, és bamm, összeütköztünk! Minden cuccomat elejtettem, úgy kellett egyenként összeszedni a dolgokat a földről, ami hamar ment, mert segített – húzódott fülig a szája.

– Jaj, ne, ez olyan nyálas! – bukott az asztalra Barbie.

– Ne foglalkozz vele, Dia, valaki már kicsit be van állvaaa! – kiabáltam Barbie fülébe a mondat második felét.

– Nem is vagyok! – hőbörgött. Nevettünk rajta, Dia még a fejét is megpaskolta.

– Legalább volt tampon a szatyorban? – vigyorogtam szélesen.

– Menstruációs tölcsért használok, ha nem rémlene – emlékeztetett, majd elgondolkozva végigmért. – Tényleg, az a fajta vér… az így… – célozgatott halkan, hogy csak én halljam.

– Dia, ez nagyon beteg! – borzadtam el undorodva, és öklendezni kezdtem, mire ő felnevetett.

– Mi? Mi az? – hajolt még előrébb Barbie, a fülét hegyezve, és kis híján beesett közénk.

– Semmi – ráztam a fejem. – Kérlek, Dia, folytasd! – Csokoládébarna szemébe visszatért a

ragyogás. Nem is tudom, hány éve nem láttam már ilyen boldognak és izgatottnak.

– Szóval, bocsánatot kért, toporogtunk egy kicsit, nagyon zavarban voltam, majd megkérdezte, hogy nem voltam-e ott Olivia buliján a múlt héten. Mondtam, de, ott voltam. Mondta, hogy ő is, és emlékszik rám. Bemutatkozott, a neve Mike. Ezután elhívott kávézni, hogy „kiengeszteljen” a kis baleset miatt, és olyan jól sikerült a kávézgatás, hogy holnap is fogunk találkozni! – sikongatott boldogan.

– Juj, de jó! – visítottunk vele, mire minden fej felénk fordult, a többiek értetlenül néztek.

– Csak bírj felkelni délután!

– Nem véletlenül nem rövidezek! – bökte saját magát homlokon a mutatóujjával, jelezve, milyen okos.

– Mi a teljes neve? – kérdezte Barbie, kezében a mobiljával. – Le akarom csekkolni.

– Rossz hírem van, Miss Bond, ő nincs fent a közösségimédia-oldalakon.

– Az meg hogy lehet? – szörnyedt el.

– Mondjuk, van élete? Lehet, neked is kevesebb képet kéne posztolnod, és többet tanulnod a vizsgákra, hogy ne csak épphogy átcsússz mindenből.

Ebben volt valami, de csendben maradtam. Barbie válaszul felemelte a telefonját és csinált egy szelfit, amibe mi is belelógtunk, majd elkezdte posztolni. Diával egymásra nézve csak a fejünket csóváltuk, és visszatértünk az eredeti témához.

Még körülbelül tíz percig áradozott a srácról, majd Barbie nyávogására – aki addigra visszatért a valóságba – témát váltottunk, és az ő esküvőjét tervezgettük. Ez a téma jobban feküdt neki, nem tartotta „nyálasnak”, annak ellenére sem, hogy az egész banzáj ragadt a cukormáztól.

William háromkor ment el vacsorázni, ötkor pedig elindultunk haza.

Egy pillanatra megálltam a dolgozószoba ablaka előtt. Kint már teljesen besötétedett, nehéz, kövér pelyhekben zuhogott a hó, a hőmérő plusz fél fokot mutatott. Az udvart vastagon borította a hó, az erdő is egy nagy, fehér masszának látszott. Hell kint volt valahol, és annak ellenére, hogy ő

egy alakváltó démon, akit nem kell félteni, jobban örültem volna, ha itthon van, száraz és meleg helyen.

– Megtaláltad? – csendült fel az emeletről William hangja. El is feledkeztem, miért jöttem eredetileg le.

– Ööö, még keresem! – Gyorsan körbenéztem. A nyakkendője a széktámlán lógott.

Felnyaláboltam, ám ekkor észrevettem egy vastag, réginek tűnő, sötét borítású könyvet az íróasztalon. Még sosem láttam korábban, pedig párszor átbogarásztam William könyvespolcát.

Nem volt a borítón szöveg, csak egy hosszúkás, kissé amorf, megmunkálatlan, fehéres, kristályszerű kő, ami egy érdekes, tőrre hasonlító jel markolatrészét képezte. Sohasem láttam még ezt a jelet korábban. Tűnődve végigsimítottam. Finoman emelkedett ki a könyvből. Ezután megérintettem a követ is, ekkor azonban fájdalom hasított az ujjamba, mintha tövishez értem volna.

Felszisszenve a mellkasomhoz húztam a kezem.

– Megvan? – Ijedtemben összerezzentem. – Jól vagy? – tudakolta a vámpír mellém lépve, és lassan, óvatosan elvette tőlem a nyakkendőt.

– Megszúrt a könyv! – vádoltam meg a csendesen, mozdulatlanul heverő tárgyat.

– Ne nyúlj olyanhoz, ami nem a tiéd – közölte komolytalanul, a tükör elé állva, hogy megkösse a fekete-vörös csíkos nyakkendőt.

– De…

– Hogy festek? – fordult felém színpadiasan széttárva a karjait.

– Nagyon fess vagy. – Fekete öltönyt viselt fehér inggel, mellénnyel és óralánccal. Kezdtem sajnálni, hogy muszáj mennie, és nem maradhat itthon erre-arra. – Mikor érsz haza?

– Nem tudom, nem rajtam múlik. – Egy emberekkel való megbeszélésre készült. Az emberiség vezetőinek egy nagyon szűk csoportja tudott rólunk, és folyamatos kapcsolatban álltak Williammel.

Nekem bizarr volt ez a felállás, de határozottan állította, hogy szükségünk van rájuk, nekik pedig arra, hogy újra és újra megerősítsük őket, hogy minden rendben, a szabályaink érvényben vannak.

– Azért megpróbálok sietni, rendben? – Megcsókolt.

– Rendben. – Búcsúzóul végigsimítottam a nyakkendőjén, hogy érezzek valami selymeset a tenyerem alatt, ha már a bőrét egyszer nem érinthetem.

Felvett egy térdig érő szövetkabátot, kinyitotta az aktatáskáját, beletette a könyvet, bezárta a táskát, és átment a garázsba. Kíváncsi lettem volna, mi van a könyvben, és miért viszi magával, de nem annyira, hogy rákérdezzek.

A nappaliban leültem az egyik fotelbe, és végighallgattam, ahogy elhajt az Aston Martinnal.

Sóhajtottam. Megint egyedül maradtam.

Ha régen azt képzeltem, hogy majd abból fog állni az életünk, hogy délután felkelünk, hajnalig szexelünk, és iszunk egy kis vért, akkor nagyot tévedtem. Willnek több elfoglaltsága akadt, mint hittem. Nekem ellenben annál kevesebb.

Pár percig ücsörögtem még, kibámulva az ablakon, csodálva a hóesésben megtörő város képét. A kandallóban élénken pattogott a tűz, mintha ki akarna törni, hogy eleméssze a házat. Szinte megsajnáltam, amiért ezt nem teheti meg, és falak között kell maradnia.

Rövid merengésem és részvétnyilvánító gondolataim után felsiettem a hálóba, hogy szelektáljak a ruháim között. Ideje volt már, idegesített a szekrény sokszínűsége. A New Medicine Fuck it című

számának elindítása után neki is láttam a műveletnek.

Az elnyűtt melegítőnadrágokat, kinyúlt pólókat, kiscicás zoknikat, bő pulcsikat, élénk színű

ruhadarabokat mind bezsákoltam. A második körös holmikat egyenként próbáltam fel, és amelyik már nem tetszett, az követte a többi sorsát.

Hétzsáknyi cucc gyűlt össze, amiket lecipeltem a garázsba, hogy valamikor elvigyem őket Carmennek, mivel ő volt a jótékonykodós a csapatban.

Végül egy fekete, nyakbakötős, testre simuló, földig érő selyemruhát öltöttem magamra, aminek a

háta kivágott volt. Igen, ez jó lesz ma estére. A hajamat kiengedtem, kisminkeltem magam, felvettem egy magassarkút, a bokáig érő, arany gombos szövetkabátomat, hogy utána belevessem magam az éjszakába.

Blaise a szomszéd körzetben vadászott. Úgy döntöttem, itt az ideje, hogy megmutassam magam, hogy haha, még élek, normális vagyok, és nem fajzottam el, ahogy annyian – köztük ő is – jósolták.

Legalábbis eddig.

Körülbelül hetente egyszer találkoztunk, mindig én kerestem, olyankor, amikor jónak láttam.

Jónak láttam volna gyakrabban is, de nem akartam ráakaszkodni, na meg, ki sem jöttünk valami jól mostanában.

Felsurrantam egy olcsó, kétcsillagos szálloda negyedik emeleti szobájába, és megálltam középen, mint egy szobor: mozdulatlanul, megörökítve a siető életből egy elmúló pillanatot.

Az éjvadász egy kősóval körbeszórt kopott kanapén feküdt. Ártatlan arca halványan fehérlett a félhomályban, de tudtam, ha kinyitná kék szemét, az a tekintet azonnal szertefoszlatná a védtelensége illúzióját. Nesztelenül letérdeltem a szőnyegre, majd óvatosan kisimítottam egy sötétszőke tincset a homlokából. Hirtelen megragadta a karomat, miközben a pokróc alól kirántott egy vascsövet, ám számítottam erre, és elkaptam a csuklóját.

– Ezzel ellenem nem mész sokra.

– Phaedra, muszáj ezt?! Legalább csörögj rám előtte, hogy jössz!

Mégis, hogy a francba jutottál be? – kiabálta.

– Csak a mesékben kell egy vámpírnak invitáció, hogy bemenjen valahova, emlékszel? –

kérdeztem vissza mosolyogva. Ráültem az asztalra, odébbcsúsztatva egy zacskó sót. Ártatlanul pillogtam rá.

– Hagyd a színjátékot! – húzta össze a szemöldökét mérgesen. – Épp egy kísértetre vadászok, aki egy hónap alatt négy embert ölt meg ebben a helyiségben. A recepciós már ki se akarta nekem adni ezt a szobát!

– De neked persze nem lehet nemet mondani – élcelődtem, mert sértett, hogy úgy lehurrogott.

– Nem hát! Szóval most nem igazán alkalmas – koptatott le finoman, mint egy régi barát, aki megtudta, hogy már nem menő velem haverkodni.

Még nagyobb szemeket meresztettem rá, hátha megenyhül.

– Mondom, hagyd a színészkedést – ült fel fáradtan. – Ha elintéztem a lényt, találkozhatunk, de most tényleg nem a legjobbkor jöttél.

– Azt láttam. A szundikálás is része a kísértetvadászatnak?

– Néha aludnom is kell.

– Miért nem égeted el a csontjait?

– Még nem tudom, ki a kísértet.

– Ha alszol, nem is fogod megtudni.

– Phaedra, ne fárassz, kérlek. Felhívlak, amint ennek vége.

– Miért nem segíthetek? – értetlenkedtem. – Én is éjvadászkodtam!

– Hűűű, meddig? Két napig?

Mielőtt visszavághattam volna, kaparászás zaja terelte el a figyelmünket, mintha a fal mögött sok rágcsáló egyszerre kezdett volna el futni. Sebesen talpra szökkentem, ahogy Blaise is. Záptojásszag facsarta meg az orromat, a mennyezeti lámpa pedig villogáshoz fogott.

– Jön – mondta Blaise meglóbálva a csövet, és ezt igazolva az ajtó előtt megjelent a kísértet.

– Uh! – nyögtem elfintorodva, mire rám emelte dühös tekintetét. Örültem, hogy szemmel nem lehet ölni. Barna haja csapzottan hullott az arcába, fehér bőre rászáradt vértől sötétlett, zöld pólója feketére színeződött a mellkasán. Előrenyújtotta a kezét, ujjait karmokká görbítette, aztán vicsorogva felém repült. Kikaptam Blaise kezéből a vascsövet, és úgy tettem, mintha ketté akarnám vágni, de amint a vas hozzáért, szertefoszlott. Blaise csak pislogott.

– Hé, ez az én prédám! – dörrent rám mérgesen. Rájöttem, ez a találkozó sem lesz más, mint a korábbiak. Olyan dühöt táplált az irányomba, amivel nem tudtam mit kezdeni.

– Rám támadt, meg kellett védenem magam! – Olcsó trükk gyanánt levettem a kabátomat, és a kanapé támlájára fektettem. Alig rebbent a szeme.

– Van egy kísértetem, rá kell jönnöm, ki volt, amíg élt, hol van eltemetve a hullája, exhumálnom kell, aztán elégetnem, ami maradt belőle – mondta lassan tagolva, hátha megértem.

– Nem lehet túl sürgős, ha van időd aludni – hoztam fel az alvás témát megint.

– Ember vagyok, nekem szükségem van alvásra, legalább pár órára egy nap!

– Akkor segítek!

– Szerintem te nem segíthetsz nekem – mondta nyersen.

– Most miért? Van egy lény, ami embereket öl. Tudtommal az Igazságosztókat pont az ilyen ügyekre képezték ki.

– Nem, Phaedra, ez az éjvadászok dolga elsősorban. A kísértetek nem tehetnek arról, hogy megszegik a „kis szabályaitokat”, mert ők kísértetek. Bízd csak rám.

– Hát jó – adtam fel csalódottan. A srác megenyhülve lehuppant a kanapéra, majd megpaskolta az üres helyet maga mellett.

– Ülj le, a lény egy darabig úgysem fog visszajönni. – Szótlanul engedelmeskedtem. – Csinos vagy amúgy – dicsért meg maga elé meredve úgy, hogy rám se nézett.

– Köszönöm. – Le sem vettem a pillantásomat róla, magamba akartam inni minden mozdulatát, szájának finom vonalát, harapnivaló nyakizmának megfeszüléseit. – Látom, még mindig nem tudtad feldolgozni, hogy vámpír lettem – állapítottam meg keserűen.

Amióta átváltoztam, másként viselkedett velem, mint előtte. Gorombán, távolságtartóan, alig volt egy kedves szava hozzám, és kerülte a pillantásomat. Mintha kicserélték volna. A vidám, vicces, laza Blaise elutazott, és küldött maga helyett pótléknak egy gondterhelt, idegbeteg, morcos ogrét.

– Ez elég nehezen emészthető, Phaedra – mondta komolyan. A falra tudtam mászni ettől a dumától. Mi ebben akkora tragédia? Csak ezt magyarázza el nekem egyszer valaki! Annyi történt, hogy nappal alszok, este vagyok ébren, és vért kell innom, hogy ne haljak meg. Ez miért olyan elfogadhatatlan?!

– Miért? Nem változtam meg! Ugyanaz vagyok, aki voltam! Akit megismertél! – védekeztem magamból kikelve.

– Dehogy vagy – legyintett lemondón. – Vérszipoly lettél. Rád kéne vadásznom! Fognom kéne ezt a vascsövet, és péppé vernem a fejed! Kikötöznöm hajnalban egy fához egy erdő szélén, hogy amikor felkel a nap… Vagy egy hegyes karót kéne megfürdetnem a szívedben! – harciaskodott belegázolva a nemlétező lelkembe. – Azt hittem, fog menni, de lehet, tévedtem.

– Az zavar, hogy jóban vagy egy vámpírral? – vontam le a konklúziót az információáradatból.

– Mondhatjuk, igen.

– Akkor tekints el attól, mi vagyok! Mert én én maradtam! Semmi sem lett más!

– Hiába szajkózod ezt, te is tudod, hogy más vagy.

Eljött a perc, amikor megérett bennem a szándék, hogy felképeljem. Szinte már viszketett a tenyerem. Ennek ellenére elszámoltam magamban ötig, sóhajtottam egy hatalmasat, és a biztonság kedvéért összekulcsoltam az ujjaimat az ölemben.

– Jó, tegyük fel, megváltoztam – egyeztem bele, mert baromira nem volt kedvem tovább lovagolni a témán. – De engem akkor se zavar, hogy te éjvadász vagy! Én el tudlak különíteni azoktól, akik hetente rám támadnak, akik hetente a fejemet követelik, míg te nem tudsz azoktól elválasztani engem, akiket néha-néha elvétve megölsz. Mert ugyebár, az étlapodon nem a vámpírok jelentik a fő

fogást.

– Ez így van. És nem, tényleg nem megy – ismerte el szomorúan.

Felálltam. Nem volt maradásom ezek után. Rájöttem, hogy Blaise egy igaznak hitt barát, aki megtudta, hogy vámpírokkal nem illő egy éjvadásznak bratyiznia, így ejt.

– Őszintén sajnálom – mondtam gyászosan, mint egy temetésen, mintha valaki meghalt volna. A mi esetünkben inkább „valami” halt meg.

Lassan távoztam, hátha megállít, de nem tette.

Még nem volt kedvem hazamenni. Órákig kóvályogtam Brightmore karácsonyi fényekkel kivilágított belvárosában, kihalt parkok sötétjében, temetők csendjében, Blaise-en elmélkedve.

Úgy sajnáltam, hogy ide jutott a kapcsolatunk, annyira kedveltem őt! Nem tudtam elképzelni,

hogy többé ne találkozzak vele. Muszáj volt kapcsolatban lennem vele, mert nélküle elveszítettem volna egy fontos részemet: az éjvadászt. És elveszítettem volna egy barátot is. Eszembe jutott az első

találkozásunk, amikor megmentette az életemet New Yorkban. Annyira bizarr volt a szituáció!

Amikor felébredtem az ő ingjében, ott volt, halál lazán viselkedett, mintha ezer éve ismerne, és valahogy én is úgy éreztem, biztonságban vagyok mellette és bízhatok benne. Aztán amikor másodjára már Brightmore-ban találkoztunk, valahogy mi sem volt természetesebb, mint ő és én együtt a gonosz szörnyek ellen. Annyira normális volt, hogy ott van, mintha kb. mindig az életem része lett volna. Úgy gondoltam, ő is hasonlóan érez. De most… Megvetett és undorodott tőlem.

Ez a gondolat elviselhetetlen volt. Nem akartam, hogy így legyen. Nem lehetett így!

Leroskadtam egy elhanyagolt sír melletti padra az Északi Temetőben, közel az angyalszoborhoz.

Arcomat a kezembe temettem, és sírtam volna, ha tudtam volna.

Váratlanul megérintett egy energia, de nem az, amelyik előző este. Nem volt se kellemes, se fenyegető. Óvatos volt, tapogatódzó, kíváncsi. Biztosra vettem, hogy nem vagyok egyedül, de bármerre néztem, nem láttam senkit.

Tettem egy rövid sétát, kutatva az erő forrását, de nem találtam meg. Mintha a levegő

alkotóeleme lett volna, egyformán ott volt mindenhol.

Biztos csak a paranoia…

Éjfélre értem haza. Meglepetésemre William már otthon volt. A nappaliban gyertyák tucatjai égtek, friss rózsaillat úszott a levegőben, a kandallóban vidáman lobogott a tűz. A fotelben egy huszonéves lány ült, ködös tekintettel. William felállt mellőle, és egy szerelmes mosoly kíséretében átnyújtott nekem egy szál vörös rózsát.

– Megérdemlem én ezt? – kérdeztem meghatódva.

– Ezt, és még sokkal többet! – Egyik karjával átfonta a derekamat, magához húzott és határozottan megcsókolt. – Hiányoztál

susogta a számba, amitől elgyengültek a térdeim. Szóhoz sem jutva bólogattam, hogy nekem is ő.

Miután elengedett, az üvegasztalon lévő rózsákkal teli vázába raktam a virágot, azután az örömtől megrészegülve hozzásimultam, szenvedélyesen megcsókoltam, miközben kikötöttem a nyakkendőjét, és lesegítettem a zakóját. Az cseppet sem zavart, hogy volt valaki rajtunk kívül a szobában, a lány úgyse tudott még magáról sem, nemhogy rólunk.

Miközben fél kézzel kigomboltam a férfi ingjét, kicsatoltam az övét, addig a másikkal a fejét húztam hátra, hogy könnyebben tudjam nyalogatni és szívogatni hófehér nyakát. Ő ezalatt meztelen hátamat simogatta, ujjaival mély árkokat vájt felhevült bőrömbe, és amikor már nem bírta tovább, kicsomózta a ruhám tetejét a tarkómnál, ami puhán hullott a padlóra. Amint masszírozni kezdte a melleimet, beleharaptam a nyakába. Az ing alatt karmolva a hátát szívtam a vérét, mire ő

belemarkolva a fenekembe az ágyékához szorított.

Lerántottam róla az inget, mielőtt a vércseppek elérték volna a gallérját, és ellöktem magamtól, hogy távolabbról is megszemlélhessem meztelen felsőtestét. A látványtól egy elégedett vigyor terült el az arcomon.

– Csak nem tetszik, amit látsz? – harapta be érzékien az alsó ajkát.

– Az nem kifejezés – feleltem búgó hangon. Utánam lépett, megragadta a karjaimat, a törzsemhez szorította, és elkezdte lenyalogatni a vért az arcomról és az államról.

Jó kislányként tűrtem, bár attól, hogy vissza kellett fognom magam, hamarosan reszketni kezdtem.

Amint befejezte, eleresztett, én pedig a kanapéra taszítottam. Nyelvemmel mohón fedeztem fel felsőteste minden porikáját, csókolgattam a mellbimbóit, közben megszabadítottam a maradék ruhától, majd elé térdelve izgatni kezdtem szájjal a péniszét, amit mély, fojtott sóhajokkal nyugtázott.

– Imádom, amit csinálsz, de benned akarok lenni! – tolt el pár perc múlva, letérdelt a szőnyegre, a fenekemnél fogva felemelt, a dereka köré fonta a lábaimat, hanyatt döntött, és erekciójával belém hatolt.

Egyszerre nyögtünk fel, ujjaink összefonódtak a fejem mellett, lassan mozgott, mélyen.

Combjaimmal az oldalát szorítottam, minél feljebb emelve a fenekemet. Szája a nyakamra tapadt, szúró fájdalmat éreztem, a vérem egy pontba áramlott, majd, amikor abbahagyta, átfordultunk, így ő

került alulra. Fölé guggoltam, ő felhúzta a térdeit, a popsimba markolt, úgy dugott. A mellkasára támaszkodva élveztem a dolgot, belévájva a körmeimet, vért fakasztva a bőre alól.

Hamarosan minden összefolyt, a zajok, a színek, a fények, a szoba, csak az ölemből feltörő gyönyört éreztem.

Hamarabb mentem el egy kicsivel, mint ő, így kitisztult a fejem, mire ő is elélvezett, láthattam az arcát, érezhettem, ahogy lüktet a hüvelyemben a farka. Ráborultam, ő átölelt, és a hátamat cirógatta.

– Mire fel ez a meglepetés? – kérdeztem pár perc múlva, felemelve a fejemet.

– Mert megérdemled – mondta megpuszilva a homlokomat. Akarhat egy nő mást hallani ezen kívül? Semmi többet.

– Rendben, válasz elfogadva – vigyorogtam leszállva róla, azután a vendégünk mellé ültem, felemelve a kezét. Will a másik oldalán foglalt helyet, és megfogta a másik kezét. Feltépve a hölgyemény csuklóját, lenyalogattam a kicsorduló vért.

– Tudod, min gondolkoztam mostanában? – kérdeztem jókedvűen.

– Min? – kérdezte, miközben a lány könyökhajlatába mart.

– Hogy miért is olyan jó vámpírnak lenni.

– Mert örökké együtt lehetsz velem? – mondta önelégült mosollyal.

– Is – bólogattam.

– Mert halhatatlan vagy? – vetett fel egy újabb ötletet, ami ellenérzést váltott ki belőlem.

– Nem vagyunk halhatatlanok, ez téves szóhasználat – oktattam ki.

– Mi is meghalhatunk, minket is meg lehet ölni, a halhatatlanokat viszont nem lehet. Mi csak…

örök életűek vagyunk, ha nem nyír ki valami vagy valaki időközben – okoskodtam.

– Akkor az is jó a vámpírlétben? – Nem mondta ki, hogy „az öröklét”, mintha továbbra sem értene egyet velem.

– Ezt még nem tudom – vontam meg a vállam. – Nyilatkozz te, milyen nyolcszázötvennyolc éve élni?

– Egyedül hosszú idő – mondta kifejezéstelen arccal.

– Akkor reméljük, sosem maradunk a másik nélkül – pillogtam rá szerelmesen.

– Így legyen. Szerinted mi a jó még? – érdeklődött kíváncsian.

– Hogy nagyon gyors vagyok és erős. Jó, hogy van hatalmam, hogy szinte minden felett állok.

– Egyetértek.

– Bár a képességeimen még van mit fejleszteni – ismertem el.

– Amiatt ne aggódj, pár év és profi leszel – biztatott.

– Akkor jó. – Hát igen. Hiába keringett bennem William vére, hiába voltam a birtokában mindennek, amire ő képes, ha nem tudtam használni. – Ami még pozitív, hogy többé nem kell aggódnom az alakom miatt, se az öregedés miatt, mert örökké ilyen szép és csini leszek – soroltam vicceskedve. – Az viszont korántsem jó, hogy nem lehet gyerekem, és hogy mindig mindenki ki akar nyiffantani.

– Szeretnél gyereket? – kérdezte meglepetten.

– Egyszer szerettem volna – mondtam megvonva a vállam.

– Az is rossz lesz, hogy a barátaim meg fognak öregedni, és egyszer majd meghalnak – folytattam, túllendülve a gyerek témán. Elgondolkodtató, nem súlyosabbak-e a negatív oszlopban szereplő

tények, mint a pozitívban? De nem. Talán mindent megér az öröklét Will-lel. Megéri a vérre menő

csatákat, a barátok elvesztését, a gyermektelenséget. Nem láthattam a jövőbe, de abban a szent pillanatban így éreztem.

Amint befejeztük a vacsorát, és a lányt hazavitte egy taxi, William nagyon komolyan felém fordult.

Amikor a szüleim meghaltak, így nézett rám a rendőr, aki közölte velem a hírt.

– Te jó ég, mi az? – húzódtam hátrébb.

– Európába kell utaznom – mondta halkabban a megszokottnál. Megkönnyebbülten csaptam a combomra.

– Azt hittem, meghalt valaki, vagy halálos beteg vagy, ami ugyebár érdekes lenne, vagy esetleg szakítani akarsz!

– Eszemben sincs.

– Akkor jó. Mikor indulsz és mikor jössz vissza?

– Holnap már mennem kell, és nem tudom, meddig fog tartani ez az ügy, lehet, hogy hónapokig.

– Micsoda? Hónapokig?! – esett le az állam. Ilyenek ezek a férfiak: elkényeztetnek, a tenyerükön hordoznak, szép szavakkal mérgezik a józan eszedet, aztán amikor már minden gyanakvás és óvatosság elpárolgott belőled, kimutatják a szemfoguk fehérjét.

– Ígérem, amilyen gyakran csak tudok hazajövök hozzád, de sajnos muszáj mennem – bizonygatta.

Laposan rásandítottam, csücsörítve a szám.

– Oké, megyek veled – közöltem nemes egyszerűséggel. – A múltkori európai út is tök jó volt! –

mosolyogtam visszaemlékezve. Leszámítva természetesen a folyamatos rosszulléteket és a belső

harcomat a démonnal, amit végül Olaszország pezsgése és lüktetése végett elvesztettem. De hát, egy-null a másik nekem, ez még nem a világ, csak egy élet végét jelentette.

– Ez most nem nyaralás lesz.

– Jó, de miért kell elmenned?

– Az európaiak a segítségemet kérték egy ügyben. Nem mondhatok nemet, te pedig sajnos nem jöhetsz velem, a körzetben kell maradnod, hogy helyettesíts.

– A körzet máskor is megvolt már nélkülünk, most sem lesz baja!

– Szeretném, ha te itt maradnál – mondta lassan, nyomatékosan ejtve ki a szavakat.

– Nem – makacskodtam. – Bízz meg valaki mást. Veled megyek!

– jelentettem ki karba font kezekkel. Nem hittem el, hogy képes lenne magamra hagyni hónapokra, ráadásul igazán hihető magyarázat nélkül.

– Nem akarom, hogy velem gyere. – Pofonként ért a mondata.

– Miért nem? – kérdeztem döbbenten.

– Mert még én sem tudom, mivel állunk szemben pontosan – magyarázta türelmesen. – Azt szeretném, hogy itt maradj, itt, ahol biztonságban vagy. – Szólásra nyílt a szám, és megsejtve, mit akarok mondani, megfogta a kezem. – Itt kell maradnod – szólt szuggerálón. – Neked kell intézned a helyi ügyeket, és én is jobban tudnék koncentrálni, ha nem kéne miattad aggódnom. – A feladat nagysága baromira nem hatott meg, még ha úgy is adta elő, mintha minimum rám várt volna a világ megmentése.

– Most viccelsz, ugye? – komorodtam el. Úgy látszik, ez egy ilyen elbaszott nap, mindenki csak le akar rázni.

– Nem viccelek. Én sem tudom még, mi zajlik Európában, ezért kell elmennem, hogy kiderítsem –

ismételte. – Neked pedig itt van most a helyed – hajtogatta tovább. A szigorú, ellentmondást nem tűrő kifejezés az arcán nem hagyott választást.

– Megértettem – közöltem fagyosan, majd felálltam, és sértetten felvonultam a hálószobánkba.

Semmit sem aludtam aznap.

Második fejezet

Mivel nem tudtam aludni, a fotelbe kucorodva elvesztem egy skandináv krimiben. Könyvek terén mindenevő vagyok, de a krimiket kifejezetten szeretem. Nem mintha valaha is össze tudnám rakni a képet, és már a könyv első száz oldala után tudnám, ki a gyilkos. De talán pont ezért rajongok a műfajért: imádok meglepődni a végén.

Délre a végére értem a könyvnek, és sajnos vissza kellett térnem a saját valóságomba. Ráadásul éhes is voltam.

Magamra kapva egy vörös selyemköntöst, lelopakodtam az első

emeletre.

William nem volt a nappaliban. Megálltam a helyiség közepén, kifújtam a levegőt, behunytam a szemem, és próbáltam őt érezni. Úgy lopakodtam az energiámmal a házban, mint egy szobafogságra ítélt kisgyerek, aki nem akarja, hogy rajtakapják, hogy kiszökött. A vámpír a dolgozóban volt, ébren.

Le akartam menni hozzá, beszélni vele, de nem láttam sok értelmét. Ha ő eldöntött valamit, az mindig úgy lett.

Nem bírtam felfogni, miért kell itt maradnom? Miért tarthat hónapokig? Mi lehet annyira szörnyű, amitől egy óceán kell, hogy elválasszon? De ha nem is tudja pontosan, mi az, honnan tudja, hogy annyira veszélyes? Ha meg legalábbis sejti, miért nem árulja el?

Rájöttem, hogy túlgondolom, ráadásul teljesen feleslegesen, mert a vámpír úgysem fog egyenes választ adni.

Inkább visszamentem a szobánkba.

Hamarosan megjelent Hell. Ő volt az egyetlen alakváltó, aki bejöhetett a házba. Dorombolva felugrott mellém az ágyra, és a kezemhez dörgölőzött. Az orra nedves volt és hideg, a bundája dús, a tél ellenére karcsú maradt.

– Szia, te kis pokolfajzat! – üdvözöltem. – Olyan rossz, hogy nem tudsz beszélni – simítottam végig a hátán. – Pedig gyakran úgy örülnék, ha mondanál valamit, ha tudnám, hogy látod a dolgokat –

sóhajtottam immár a hasát vakargatva, miközben ő játékosan dobálta magát a takarón.

– Azt nem tudom, Hell hogy látja a helyzetet, de úgy látom, hogy sértve érzed magad, és úgy véled, csak meg akarok tőled szabadulni. – Will az ajtóban állt, félmeztelenül, és bocsánatkérőn nézett rám. A szívem hevesebben kezdett el verni a látványától, de megkeményítettem magam.

Hiába a kidolgozott izmok, a selymes bőr, meg a szexi alhasi szőrcsík, most nem hathat rám semmije!

– Igen – szegtem fel az állam büszkén. – Mégis mi lehet akkora horderejű, hogy ne mondd el nekem?

– Nem arról van szó, hogy nagy horderejű, hanem hogy nem tudom pontosan, mi is az a dolog.

– Akkor meg miért ne mehetnék veled?

– Az alapján, amit Vivienne és a többi körzetúr és -úrnő mondott, úgy vélem, elég veszélyes ahhoz, hogy ne akarjam, hogy ott legyél.

– Tudok vigyázni magamra.

– Még a vérfarkasoktól is rettegsz – jegyezte meg az egyik szemöldökét felhúzva.

– És mekkora az esélye annak, hogy pont vérfarkas a rosszfiú?

– Nézd, Phaedra, nekem egyetlen gyenge pontom van: te. Nem engedhetem meg magamnak azt a luxust, hogy egy ilyen helyzetben elérhető távolságon belül legyél.

– Aha. – A francba! Ennek azért volt értelme. Enyhült a haragom.

– Ígérem, amilyen gyakran csak tudok, hazajövök.

– Ajánlom is!

Búcsúszeretkeztünk, majd alkonyatkor elutazott, magamra hagyva, megint.

Ennyit arról, hogy szexszel fognak eltelni a hátralevő végtelen éveim…

Már kilenc óra is elmúlt, amikor bementem a városba, találkozni a többiekkel. Nem voltam fergeteges a hangulatban, de jól lepleztem.

A pult irányába indultam, hogy rendeljek egy korsó sört. – Phaedra! – hallottam magam mögül Diana hangját. Kezemben a korsóval felé fordultam, kis híján nyakon öntve egy nekem ütköző srácot.

– Kérjek neked is valamit, ha már itt állok?

– Igen, azért jöttem. Egy üveg sört, légyszi.

– Margaret, egy üveg sör lesz! – kiáltottam a pultos csajnak.

– Egyedül? – kérdezte Dia.

– Igen. De nem maradok sokáig.

– Hív az éj szava, meg a vér lüktetése, vagy az éjvadászok karóinak a kocogása, mi?

– Tök jó, hogy te ebből viccet tudsz űzni – húztam a szám gunyoros mosolyra. – Semmi poénos sincs abban, amikor az éjvadászok a szívednek szegezik a stukkerüket – mondtam mérgesen, hogy megértse.

– Ne haragudj csak… Azt hiszem, ha elviccelem, akkor nem olyan rémisztő. – Ezt viszont meg tudtam érteni.

– Nyugi, csak szívom a véred. Képletesen persze. Tényleg hív a vér lüktetése – vigyorodtam el.

– Tudtam!

– Mizu Mike-kal?

– Tegnap találkoztunk – szaladt a füléig a szája.

– Na, milyen volt?

– Egyszerűen fergeteges! Elvitt biliárdozni, és persze csúnyán kikaptam.

– Egy kis szadomazo sosem árt.

– Nem úgy kaptam ki, hanem a játékban – forgatta a szemeit.

– Ja, értem. Azért ne légy elkenődve, te más területen bánsz jól a dákóval meg a golyókkal –

paskoltam meg a lapockáját vigasztalóan.

– Köszi. William is jön ma este? – tudakolta.

– Will valószínűleg jó darabig nem fog jönni – feleltem bosszúsan.

– Ez meg mit jelent? – ráncolta a homlokát.

– Európába ment, mert az ottani vámpírok a segítségét kérték valamiben, és nem akarta, hogy vele menjek.

– Miért nem?

– Mert lövése sincs, mivel állnak szemben, valószínűleg veszélyes az ügy, és én vagyok a gyenge pontja, ezért jobb, ha nem vagyok ott – foglaltam össze vázlatszerűen. A sörünkkel a lépcső felé indultunk.

– De nem gondolod, hogy megcsal, ugye?

– Azt azért nem. Legalábbis rohadtul ajánlom neki, különben tuti, hogy egy szoláriumgép lesz a koporsója! – fogadkoztam. Dia elismerően bólintott.

– Van amúgy logika abban, amit mond. Tudom, hogy ez nem vigasztal, de a filmekben is mindig a szeretteikkel szorongatják meg a főhősöket a gonoszok.

– Tudom, ezért sem haragszom. Annyira. – Leültünk a helyünkre. Victor és Dave épp a telefonjukkal babráltak, Carmen, Nora és Barbie pedig egy vastag könyv fölé hajoltak. Mindannyian lelkesen köszöntek nekem.

– Phaedra! Gyertek, válasszátok ki a koszorúslányruhátokat! Már tíz darabra leszűkítettük a kört!

– Barbie átnyújtotta nekünk a könyvet. Diával magunk elé vettük, végignéztük a bejelölt darabokat, és egyszerre böktünk rá ugyanarra a költeményre.

– Fekete? Ne legyetek már feketében! Az olyan gyászos!

– Dehogy! Kiemeli a te fehérségedet majd! Mi eltűnünk a sötétségben, míg te ragyogni fogsz a fehér habok meg… meg fodrok… tengerében – győzködtem, nehezen találva a szavakat.

– Oh – töprengett el a karikatúrákra emelve a tekintetét, mintha tőlük várna megerősítést. – Erre nem is gondoltam. Nektek is tetszik? – Nora és Carmen bólogattak. – Remek! – csapta össze a kezeit.

– Akkor most segíthetnétek a csokrom összeállításában, nem tudok dönteni! – Nekem már most kezdett elegem lenni az egész felhajtásból.

Dave is a fejét csóválva cüncögött.

– Szegény lányok. Mit fogtok még elszenvedni!

– Ezt hogy érted? – csattant föl Barbara.

– Rabszolgahajcsár vagy. Már látom is magam előtt: állsz a kis széken, fehér ruhában, egyik kezed csípőn, a másik előre nyújtva, mutatóujj élesre töltve, a lányok pedig előtted hajlonganak szalagokkal, virágokkal, cipőkkel...

– Mekkora farok vagy, Dave! – morogta Barbie, miközben könyörgőn ránk sandított.

– Nem is rabszolgahajcsár! – keltünk a menyasszony védelmére, aki azonnal lehiggadt támogatói gyűrűjében.

– De, de – röhögött Victorral együtt. Barbie már csak legyintett.

Két órakor elköszöntem mindenkitől, és vacsorázni indultam. A kihalt belvárosban alig éreztem pár szív dobogását, de nem voltam mohó, beértem egy zsákmánnyal is, akinek forrón áramló vérébe márthattam a fogam.

A prédám egyedül sétált a Rózsa parkban. Egy darabig követtem. Észrevett, de nem gyorsított a léptein. A férfi lendületesen lépdelt, szóval fiatalnak tippeltem, míg én átlagos termetű nő vagyok, szóval nem hihette, hogy veszélyt jelentek rá.

Kis naiv.

Pont a játszótér mellett haladt el, amikor előtte termettem. Csak akkor vettem észre, hogy az illető nem átlagos ember, hanem egy éjvadász, amikor torkon ütött, képen törölt, majd gyomron vágott. A fájdalomtól összegörnyedtem. Hallottam, ahogy kibiztosítja a fegyverét. Villámsebesen kiegyenesedve elkaptam a csuklóját, ő közben meghúzta a ravaszt, de a golyó szerencsémre a földbe csapódott. Megkönnyebbülten állon ütöttem, kicsavartam a karját, és letérdeltettem a hóba.

– Eressz el! – Belefúrtam az arcom a kabátja alá, a tüdőmbe szippantva a bőre illatát. Sör és szivar fanyar elegyét éreztem. Épp belemartam volna a nyakába, amikor...

– Phaedra? – Az ismerős hang megtorpanásra késztetett. Gyorsan eleresztettem a férfit, nehogy Blaise meglásson „természetellenes” cselekvés közben.