A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Louise Bay: Dr. Fake Fiancé, 2023

Fordította: HORVÁTH M. ZSANETT

Copyright © 2022 Louise Bay. All rights reserved

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Dobos Attila

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-93-6

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Mr. Svindler (Londoni nagymenők 1.), 2022

Mr. Szépfiú (Londoni nagymenők 2.), 2022

Mr. Milliomos (Londoni nagymenők 3.), 2022

Mr. Briliáns (Londoni nagymenők 4.), 2023

Mr. Arrogáns (Londoni nagymenők 5.), 2023

Mr. Aranyifjú (Londoni nagymenők 6.), 2024

Dr. Vágyálom (Csábító doktorok 1.), 2024

Dr. Nagyképű (Csábító doktorok 2.), 2025

Dr. Kísértés (Csábító doktorok 3.), 2025

ELSŐ FEJEZET

Beau

Semmi sem fogható a francia Alpokhoz. Kék ég, szikrázó hó és ragyogó napsütés – a tájról nem is beszélve. Felpezsdít. Értelmet ad az életnek, sőt megváltoztatja az életet. Ezért is döntöttem úgy tegnap este, hogy megkérem Coralt, a nőt, akivel idejöttem, hogy költözzön hozzám Londonba, az új lakásomba. Közeledek a harmadik X-hez, a bátyáim már mind megállapodtak, én pedig igazán élvezem ezeket az utazásokat Corallel. Remek a humora, kalandvágyó és gyönyörű – tökéletesen összeillünk.

Megvárjuk a libegőt, és ahogy elindul velünk felfelé, egyre közelebb kerülünk a kedvenc sípályámhoz. A Sarenne egy hírhedt, tizenhat kilométeres fekete pálya, a leghosszabb a világon, háromezer-harminc méterrel a tengerszint felett. Számomra a lélegzetelállító látvány teszi olyan különlegessé, főleg a pálya tetejéről nyíló kilátás. Ott fogom megkérni Coralt, hogy költözzön össze velem. Nem terveztem el előre, amikor idejöttünk, de annyira élvezzük egymás társaságát, hogy azt gondoltam: miért is ne? Mindketten ugyanazokban a dolgokban leljük örömünket, és így legalább lesz időnk jobban megismerni egymást.

– Felkészültél? – kérdem mellette, amikor megpillantjuk magunk előtt a végállomást.

– Ezúttal úgyis legyőzlek – feleli.

Igazi versengő szellem, és tudja, hogyan kell szórakozni. Valahányszor elutazunk együtt valahová, egyre jobban megkedvelem őt. A mostani utazás alatt egy kicsit megnyílt előttem, és elárulta, hogy szeretne felhagyni a hajózással és gyökeret ereszteni. Nem is lehetne ennél tökéletesebb az időzítés.

Felnevetek.

– Ám legyen.

Leugrunk az ülőkéről, és megállunk a jelzés mellett, ami a hegyről levezető lejtőt jelöli.

– Lefotóznál? – kérdi.

Coral Instagramja igazán figyelemreméltó. Ami nem is csoda, hiszen luxushajókon dolgozik, amiken mindig van mit lencsevégre kapni.

Előveszem a telefonomat, ő pedig pózol a startjel mellett. Készítek pár felvételt, majd átküldöm őket neki.

– Jól van, vágjunk bele – mondja, és felveszi a síszemüvegét.

– Oké – bólintok. – Csak még egy apróság, mielőtt elindulunk.

Izgatottan mosolygok; már alig várom, hogy lássam az arcát, amikor megkérem.

Coral megtorpan, már előttem járt, de most visszafordul és feltolja a homlokára a síszemüveget.

– Mi az?

Visszapillant a startvonalra, majd rám.

Mély levegőt veszek.

– Mindig olyan jól érezzük magunkat ezeken az utakon. Összeillünk. Élvezzük egymás társaságát. Arra gondoltam, jó lenne, ha Londonba költöznél.

A zsebem tépőzárával babrálok, és előhúzom a lakáskulcsomat.

– Mi lenne, ha együtt élnénk?

Felnevet, mire rámosolygok, de csak biccent a start felé.

– Akkor most megyünk, vagy mi lesz?

Kicsit bosszant, hogy elereszti a füle mellett a kérdést.

– Persze, amint válaszoltál.

– De csak nem… gondoltad komolyan? – csodálkozik. – Nem várhatod el tőlem, hogy feladjam a munkámat és csak úgy Londonba költözzek.

– Te mondtad, hogy szeretnéd abbahagyni a hajózást. Nem mintha nekem könnyebb lenne Dél-Franciaországba áthelyezni a praxisomat.

– Persze – vágja rá. – És én nem is kérnélek rá. Mert ez…

A síbotjával rám mutat, aztán vissza magára. Ismét felnevet, ám ezúttal tisztán hallom a nevetés élét.

– Te nem az a fajta srác vagy, aki mellett meg akarok állapodni. Te az a srác vagy, aki megelőzi őt. A bemelegítő srác.

Nem látom tisztán az arcát a síszemüvegtől, de a hangszínéből ítélve frusztráltnak tűnik, mintha nevetségesnek tartana, amiért egyáltalán azt képzeltem, hogy komolyak lehetnek a szándékai velem.

– Te meg miről beszélsz?

Felsóhajt.

– Nem azért jöttem ide, hogy erről tépjem a számat. Jól akarom érezni magamat. Jössz vagy sem?

– Ennyi?

– Mi ennyi?

– Megkérlek, hogy költözzünk össze, te meg gorombáskodsz velem?

Újabb sóhaj.

– Nem gorombáskodom. Csak realista vagyok. Nincs köztünk semmi. Soha nem volt, és soha nem is lesz. Haverok vagyunk, persze. Barátok, akik együtt utazgatnak. De ennél többről soha nem volt szó. Különben is, már el akartam mondani… a múlt hónapban eljegyeztek.

Eljegyezték?! Akkor mi a fenét keres itt velem?

Úgy érzem, mindjárt felrobban a fejem. Nem elkeseredettséget érzek, hanem dühöt, amiért ennyire ostoba voltam.

Megpróbálok közelebb lépni Coralhoz, és nem mintha a táj és a síszemüveg, a síkesztyű és a síbotok ne emlékeztetnének, de valahogy egy pillanatra elfelejtem, hogy síléc van a lábamon, és elbotlok benne. Túlkompenzálom a mozdulatot, és mire észbe kapok, már hátrafelé zuhanok.

Érzem, ahogy a hátamnak feszül a narancssárga kordon a hegy peremén, és egy fél pillanatra arra gondolok, hogy sebaj, legfeljebb leseggelek a hóba. Azután lelassul az idő, és a kordon eltűnik a hátam mögül. Nem tudom, hogy átbucskáztam rajta vagy kidöntöttem, de a lábam már a levegőben van, és kétségbeesetten próbálom visszanyerni az egyensúlyomat. Ezen a ponton már azt sem tudom, merre van a fent, és merre a lent. Azután eltűnik a talaj. Se a kezemmel, se a lábammal nem érzem.

Zuhanok.

MÁSODIK FEJEZET

Vivian

Luxusnak számít, hogy magam megyek el a kávémért. Talán különösnek tűnhet, de most, hogy Londonban vagyok, annak örülök a legjobban, hogy végre le tudok ugrani egy kávézóba. Lehet, hogy csak egy flat white-ért, de számomra ez maga a szabadság. New Yorkban is mindig eljártam kávézni, amíg a TMZ{1} ki nem derítette, hogy hol lakom. Letámadtak, lefotóztak, ahogy kilépek a lakásomból, és felkerültek a képek a Page Six oldalára. Talán egy másik lakó adhatta nekik a tippet. A New York-iak nem szeretik, ha ismert ember lakik az épületükben. Talán így próbáltak megszabadulni tőlem. Másrészről az is lehet, hogy a vőlegényem tette, csak hogy megforgassa azt a kést, amit már a hátamba döfött.

Igyekszem lazán öltözködni, ahogy New Yorkban is tettem, mielőtt lelepleztek. Edzőruhát húzok, semmi figyelemfelkeltőt. Az egyszerű, fekete holmikat szeretem – cicanadrágot, pólót, melegítőfelsőt. Semmi minta, semmi márkajelzés, amivel kitűnnék a tömegből. Fogom a Yankees-sapkámat, alátuszkolom a hajamat, felveszem a napszemüvegemet, és kilépek az ajtón.

Tanultam a New Yorkban történtekből, és Londonban házat béreltem. Így nincs portás, akit le lehetne fizetni, hogy elárulja, mikor járok el otthonról, nincsenek szomszéd lakók, akik pletykálkodhatnának rólam bárkinek, aki meghallgatja őket. Kedvemre járok-kelek anélkül, hogy megbámulnának. Még a menedzserem sem tudja, hol vagyok.

Becsukom a ház ajtaját, amit a Chester Terrace-on béreltem. Egy gyönyörű, krémszínű, stukkózott ház, ugyanolyan szép, mint a fotókon, amiket a neten láttam róla, amikor felfigyeltem rá. Ráadásul még egy alagsori hangstúdió is van benne – nem mintha használtam volna az elmúlt két napban, amióta megérkeztem.

Ezt az időeltolódás számlájára írom.

És az összetört szívemére.

A házat egy fekete, kovácsoltvas kerítés veszi körbe, a Regent’s Park csak egy háztömbnyire van, két háztömbnyire pedig az a kávézó, amit ma ki akarok próbálni.

Már gyakoroltam a brit akcentust. Vivian Crossnak határozottan nincs brit akcentusa, ezért azt remélem, hogy ha bárki gyanút fog, legalább elbizonytalaníthatom.

Séta közben felveszem a fülhallgatómat, de nem indítom el a zenét. Tudni akarom, ha valaki felfigyel rám, ugyanakkor be akarok olvadni a kocogók közé. Lehajtott fejjel balra fordulok, és eltávolodom a parktól. Nem sok ember lézeng az utcán; igaz, még korán van.

Egy középkorú férfi éppen felém tart a kutyájával – spicc lehet, vagy ilyesmi. Leszegett fejjel elhaladok mellettük. Nem úgy tűnik, mintha felfigyelne rám. Hátrapillantok a vállam felett, de nem néz vissza rám, mint aki azt gondolja: „Csak nem Vivian Crosst láttam az imént?”

Izgatottan dobog a szívem. Sikerült! Kint vagyok a nyílt utcán, és még senki sem ismert fel.

Még három járókelővel találkozom, mielőtt eljutok a Coffee Confidential ajtajához, de rám sem hederítenek. Az ajkamba kell harapnom, különben úgy vigyorognék, mint a tejbetök.

De még csak most jön a főpróba. Benyitok a kávézóba, és esküszöm, a csengő mintha hangosabb lenne, mint maga a Big Ben. Megdermedek a hangra, de senki sem fordul felém. A jobbomon egy fickó felpillant az újságból, de rögtön le is hajtja a fejét, mintha valaki mást várt volna, és miután látta, hogy én nem a várt személy vagyok, már nem is törődne velem. Részemről rendben.

Mély levegőt veszek és a sor mögé lépek. Csak ketten vannak előttem.

Az előttem álló pasi magas, kusza haja világosbarna, és kék pólót visel. A széles válla mögött úgy érzem, mintha egy hajón állnék, amin ő a vitorla. A tengerészkék pólóing úgy simul a karcsú derekára, mintha egy két lábon járó Ralph Lauren-reklám lenne.

Előveszem a telefonomat, hogy legyen okom lehajtani a fejemet. A napszemüvegben semmit sem látok, de ezt másnak nem kell tudnia.

Ám alighogy előhúzom a telefont a melegítőfelsőm zsebéből, önálló életre kel – szinte kiugrik a kezemből, és a Ralph Lauren-pasi lába elé veti magát. Mindketten lehajolunk érte, de ő éri el előbb. Igyekszem kerülni a tekintetét, amikor átnyújtja, de érzem, ahogy végignéz rajtam, mintha keresne valamit. Önkéntelenül lepillantok a kezére, amikor elveszem tőle a telefonomat. Széles keze le van barnulva, úgyhogy a szabadban tölthette a nyarat.

– Kösz! – biccentek, és gondolatban máris ostorozom magamat, amiért megfeledkeztem a brit akcentusról.

De ez úgyis csak egy szótag, nem igaz? Mennyire térhet el egyetlen szótag ugyanazon a nyelven?

– Szívesen – feleli, ahogy felállunk, én pedig szándékosan elfordulok tőle. – Az USA melyik részéből jöttél?

Úgy tűnik, az a rövid kis szótag nagyon is sokat el tud árulni egy emberről.

– New Yorkból – vágom rá élesen, ahogy egy vérbeli New York-i tenné, ha nem akar beszélgetni.

Lepillantok a telefonomra, igyekszem elfojtani a viszolygásomat a saját gorombaságom miatt. De most tényleg nem akarok cseverészni. Főleg nem egy jóképű pasival. Sőt, akármilyen pasival. Tegnap komolyan rákerestem, hogy nincs-e egy csak nőknek fenntartott kommuna, ahol elrejtőzhetnék. De egyelőre marad London és a harapós modorom.

– Imádom New Yorkot! – áradozik, mint akinek fel sem tűnik, hogy le akarom rázni, méghozzá gyorsan.

New Yorkban akár a Dirty Dancing teljes filmzenéjét elénekelhetném – ami történetesen a kedvenc filmzeném –, és a szeme sem rebbenne az előttem állónak. De nem így Londonban. Pedig azt hittem, hogy a britek mind visszahúzódóak. Halad a sor, és előrébb lépünk.

– Menj csak előre. Úgy látom, sietsz.

Na tessék! Ha most nemet mondok, akkor ragaszkodni fog hozzá, és tovább kell beszélgetnem vele, mint szeretnék.

– Kösz! – biccentek, és megkerülöm.

Már csak egy ember áll előttem. Ki kell jutnom innen, mielőtt még valaki beszédbe elegyedne velem.

Ekkor jön egy újabb pénztáros, ami azt jelenti, hogy végül egy időben rendelünk Mr. Ralph Laurennel. Ahogy leadom a rendelésemet, a pénztáros a pilláit rebegteti rá, majd hangos nevetésben tör ki, amikor a pasi mond valamit. Még nem néztem meg az arcát, Becky azonban – ez a név áll a kis névtábláján – szemmel láthatóan odavan érte. Az is lehet, hogy törzsvendég a pasi. Fizetek és továbbmegyek a kávémért, és örömmel konstatálom, hogy eddig senki sem figyelt rám. Tökéletes volt ez a kis kiruccanás, ha nem számítjuk, hogy leejtettem a telefonomat.

Persze az újsütetű cimborám követ engem, és ő is a kávéjára vár.

– Amúgy Beau vagyok – mondja, amikor megáll mellettem.

Még mindig úgy teszek, mintha a telefonomat bámulnám, de azért bólintok, mintha hallottam volna, amit mondott. A nevemet azonban nem adom meg neki.

De még ez sem tántorítja el.

– Téged hogy hívnak?

Felsóhajtok. Miért nem hagy már békén? Annyi más nő van Londonban, akikkel flörtölhetne.

– Adele-nek – felelem.

Többnyire ezt az álnevet használom hotelfoglalásnál is – ez az én saját kis viccem, mivel a legújabb albumom már az első héten lekörözte Adele-ét. Természetesen imádom Adele-t. Mindenki imádja Adele-t. Attól még lehet köztünk egy kis barátságos rivalizálás. De felnőttek vagyunk. Nem hagyom, hogy Katy Perry–Taylor Swift kaliberű viszállyá fajuljon a helyzet.

– Örülök, hogy megismerhettelek, Adele – mondja.

Mielőtt újabb kérdést szegezhetne nekem, elhangzik Adele neve, és kinyújtom a kezemet a kávémért. El sem búcsúzom Mr. Ralph Laurentől, csak kisietek a kávézóból és visszaindulok a ház felé.

Elmentem kávéért, és senki sem ismert fel. Ezt elkönyvelem győzelemnek.

HARMADIK FEJEZET

Beau

A legtöbb ember fel sem fogja, hogy milyen szerencsés, hogy életben lehet. Én azonban nem tartozom közéjük. És amíg élek, szükségem van a reggeli kávémra.

A Coffee Confidential felé veszem az irányt, amikor megpillantom azt a nőt, akivel tegnap találkoztam – Adele-t. New Yorkból jött, s mint kiderült, nem rajong a bájcsevegésért.

– Szia! – üdvözlöm, ahogy egyszerre érünk az ajtóhoz.

– Helló! – feleli, miközben nyitva tartom neki az ajtót, és a nyelvembe harapok, amikor belesajdul a vállam.

Még csak rám sem mosolyog. Tegnap is egy kicsit fagyos volt.

Ha Coral elutasítása és a kilencszáz méter magasból való zuhanás megrendített volna, most én is ilyen fagyos lennék. De én nem vagyok olyan fickó. És mázlim volt, csupán hat métert zuhantam, és csak a vállam ugrott ki a helyéről. Az volt a legszebb az egészben, hogy Coral még csak rám sem nézett, hogy lássa, életben vagyok-e. De legalább többé nem kell tépelődnöm a kapcsolatunk természete miatt.

A zuhanásnak köszönhetően idő előtt véget ért a síszünetem, nem mintha panaszkodnék. Amúgy sem vágytam már Coral társaságára.

– Hogy vagy ma reggel? Adele a neved, ugye, jól emlékszem? – kérdem, ahogy követem a kávézóba.

Feszült mosollyal válaszol, de nem szól semmit. Szavak nélkül üzeni: „Kopj le, barátocskám. Nem érdekelsz.” De megértem. Biztos tapadnak rá a pasik – még innen is látom, hogy milyen csinos lehet a sötét napszemüveg és a sapka alatt.

Ma nem áll sorban senki, így Adele rögtön a pulthoz lép. Nem teketóriázik sokat, csak rendel, majd félreáll a kávéjáért. A napnál is világosabb, nem akarja, hogy zargassák. A mobilját bámulja, és szinte belebújik a sarokba, a fal felé fordul – mintha önként sarokba állna valami csínytevésért. Halkan felnevetek. Tényleg nem akar szóba állni senkivel.

– Jó reggelt, szépségem! – köszöntöm Kimberlyt a pult mögött.

– Szia, Beau! – válaszol mosolyogva.

Csak én látom így, vagy minden vöröske egy bombázó?

– A szokásosat?

– Megtiszteltetés, hogy emlékszel rá.

A szívemre teszem a kezem, majd előrenyújtom a telefonomat, hogy fizessek.

– Hogyan is felejthetnénk el? – csacsog pironkodva. – Te mindig olyan… vidám vagy.

Jólesik a gondolat, hogy felvidítja a jelenlétem – akár a szerotoninszintjét növelem, akár csak egy mosolyt csalok az arcára.

– Legyen szép napod! – búcsúzom el tőle, ahogy én is félreállok a kávémért, tisztes távolságra Adele-től.

Végül elhangzik a neve, és fel sem pillant, úgy veszi el a kávéját, még mindig a telefonját bámulva. Megpördül és az ajtó felé indul. Mielőtt félreugorhatnék az útból, nekem ütközik és a mellkasomra önti a tűzforró kávét.

Gyorsan reagálok, és mielőtt még megégethetne, ami biztosan megtörténne, elhajítom a telefonomat meg a táskámat, és letépem magamról a pólót.

– Basszus! – hallom Adele hangját. – Úgy sajnálom!

Visszafordul a pulthoz néhány szalvétáért, és átnyújtja őket. Elveszem tőle. Nem mintha szükségem lenne rájuk – itt a saját törülközőm a táskámban. De nem akarom, hogy emiatt rosszul érezze magát.

– Kösz! – mosolygok rá. – Semmi bajom.

– De a pólód!

Még mindig rajta van a sötét napszemüveg, de nem kell látnom a szemét ahhoz, hogy tudjam, mit bámul rajtam. Ugyanazt, amit mindenki más, ahogy itt állok, meztelen felsőtesttel egy kávézó kellős közepén.

A hegeket.

Valaha régen nem voltam ilyen szerencsés, mint ma, amikor forró folyadék fröccsent a testemre. A sebek már rég begyógyultak, de a hegek örökre ott maradtak. Úgy nézek ki, mintha megolvadt volna a bőröm a fél mellkasomon és a bal karomon. Látványosan eltér a testem többi részétől, és néhány pont a mai napig érzéketlen maradt.

Oltári nagy mázlim volt.

Ma nem kerülök kórházba a forró kávé miatt. És sebeket sem szereztem, amiket örökre magamon kell viselnem.

Még mindig maradt hét életem.

– Istenem, annyira sajnálom! – szabadkozik ismét, de még mindig a mellkasomat bámulja.

– Tényleg nincs semmi baj. Véletlen volt.

Megtörlöm magam a szalvétákkal, majd kirázom a pólómat.

– Tessék – szól Adele, és lehúzza a melegítőfelsője cipzárját. – Vedd fel a felsőmet.

Felnevetek.

– Ez igazán kedves tőled, de aligha jönne rám.

– De túlméretezett.

– Nekem akkor sem elég nagy.

Beletúrok a hátizsákomba, és megkeresem a másik pólómat – amit a futáshoz tettem be.

– Vehetek neked egy új pólót? – kérdi, és előkapja a tárcáját, és már számolja a pénzét.

Megérintem a csuklóját.

– Hagyd már! Semmi baj, komolyan. Egy pólót ki lehet mosni. Nem történt semmi.

Ezúttal elhangzik az én nevem. Magamra kapom a tiszta pólót, mielőtt azonban elvehetném az americanómat, Adele felkapja a pultról és átnyújtja nekem.

– Kösz – bólintok. – Kedves tőled.

– Legalább a kávédat hadd fizessem ki – makacskodik.

Ismét kitör belőlem a nevetés. Miért akarja mindenáron rám erőltetni a pénzét?

– Már kifizettem. Minden oké. Ne izgulj.

A vállamra veszem a hátizsákom, és az ajtó felé indulok.

– Biztos, hogy nem sérültél meg? – faggat. – Nem kellene megnézetned egy orvossal?

Kinyitom neki az ajtót, ő pedig kilép.

– Én is az vagyok. Orvos. És tényleg semmi bajom. Nincs miért aggódnod.

Kilépünk a járdára, és egymás felé fordulunk. A sötét napszemüveg lencséi olyan hatalmasak, hogy az arca nagy részét eltakarják, kivéve telt, ívelt ajkát. Csókolni való ajkak. Lehet, hogy Coral kigyógyított a vágyból, hogy megállapodjak, de azért még nem álltam szerzetesnek. Csak nem szőke tincseket látok lengedezni a baseballsapka alatt?

– Tényleg orvos vagy? – csodálkozik. – Akkor jó. Biztos, hogy nem égtél meg?

– Ezúttal nem – felelem, elismerve, hogy tudom, látta a hegeimet.

Már nem tudnak zavarba hozni. Hosszú hónapokig olyan fájdalmasak voltak, de azok a sebek pozitív változást hoztak az életembe.

– Értem.

– Elkísérhetlek, Adele? – ajánlom fel.

Elakad a lélegzete, mintha csak most eszmélne arra, hogy hová is csöppent. Vehemensen rázza a fejét.

– Olyan gyönyörű napunk van, mit szólnál, ha őgyelegnénk egyet a parkban?

– Őgyelegni? – kérdi. – Ez vicces.

– Az lenne?

Vállat von.

– Gondolom. Ezt csinálják a britek?

– Ellentétben a New York-iakkal? – kérdezek vissza.

– És tényleg szép?

– Mármint a park? Még nem jártál benne? Meseszép. Na gyere, csak egy tízperces kitérőt kérek. Ezzel jóváteheted, hogy a nyakamba zúdítottad a kávéd.

Idegesen körbepillant, mintha várna valakire. Végül mély levegőt vesz, mint aki éppen kötélugrásra készül.

– Hát jó.

Elindulunk a park felé.

– Tessék – szólok, és megkínálom a kávémmal. – Megihatod, ha nem bánod, hogy fekete.

Összefonja a karját.

– Nem fogom még a kávédat is elvenni tőled, miután rád öntöttem az enyémet. Az már igazán túlzás lenne.

Elmosolyodom. Végre több szót intézett hozzám, mint az eddigi két alkalommal, amikor összefutottunk.

– Akkor megosztjuk?

Makacsul rázza a fejét.

Átkelünk az úttesten, és belépünk a parkba.

NEGYEDIK FEJEZET

Vivian

Érzem a szívemben, hogy őszinték a szándékai, a testem mégis furcsán reagál az ismeretlen emberekre. Mintha valaki megnyomna egy „Elutasítás” gombot a bensőmben. Ha nem öntöttem volna a tűzforró kávémat erre a pasira, most nem sétálgatnék vele ebben a parkban, nem számít, mennyire dögös.

– Londonban élsz, Adele? – kíváncsiskodik.

Elég gyakran mondogatja a nevemet. Nem tudom eldönteni, hogy egyszerűen azért, mert az a fajta fickó, aki gyakran ismételgeti mások nevét, vagy mert tudja, hogy Vivian Cross vagyok, és így próbál leleplezni. És hiába csak egy ismeretlen férfi, akinek nem tartozom semmivel, önkéntelenül bűntudatom támad, amiért nem vagyok őszinte hozzá. Nem tudom, hogy magam miatt vagy miatta érzek így.

– Nem, csak néhány hétig maradok.

Valóban szép ez a park. A lombok árnyékában felfrissülök, mintha már nem is a belvárosban lennénk. Hónapok óta nem jártam a Central Parkban. A szakítás után ki sem akartam jönni a lakásomból. Sehol sem éreztem magam biztonságban. Aztán persze a TMZ kiderítette, hol lakom, és akkor sem léphettem volna ki a lakásból, ha akartam volna. Néha még otthon sem éreztem magam biztonságban.

– Most jársz először az Egyesült Királyságban?

Nem, ha beleszámítjuk a két évvel ezelőtti nemzetközi turnémat. Vagy amikor három éve felléptem Glastonburyben.

– Már jártam itt párszor – felelem.

Úgy bólogat, mintha roppant érdekes lenne a válaszom.

– Munkaügyben? Vagy…

– Főleg munkaügyben – legyintek.

Tulajdonképpen nem hazudok, de nem kell megtudnia, ki vagyok.

– Mesélj a munkádról! – kérem. – Irtó izgalmas lehet orvosnak lenni, nem?

Halkan felnevet. A nevetéstől az egész arca felderül, és olyan helyes, hogy majdnem engem is megmosolyogtat. Az arca legalább annyira illik egy Ralph Lauren-modellhez, mint a teste többi része. Markáns álla, és tökéletes, napbarnított a bőre – az a fajta szépség, ami idővel csak még szebbé érik.

– Izgalmasnak nem nevezném, de én élvezem. Szeretek segíteni másokon.

Ekkor megakad a szemem valamin az ösvény szélén. Olyan, mint egy csontváz egy széken.

– Az meg mi a fene ott?

– Majd én megvédelek! – kiált fel, és elém ugrik, majd széttárja a karját, hogy megvédjen a csontváztól.

Azután leereszti.

– Csak egy szobor.

A csontváz hanyatt fekszik egy bronzszéken, egy vízzel teli szökőkút kellős közepén.

– Illik az évszakhoz, de mindig itt van.

– Aha – bólintok lassan.

Gondolom, mindenféle dologra rá lehet fogni, hogy műalkotás…

– Mit gondolsz, valódi? – kérdem.

– A szobor?

– A csontváz – pontosítok.

– Nem az.

– De honnan tudhatnád? – vitatkozom. – Olyan élethű!

– Nos… – kezdi, és felemeli a kezét, hogy megvakarja a tarkóját.

Komoly önuralomra van szükségem, hogy ne bámuljam meg feszes, lebarnult hasát, miközben beszél. Részben azért, mert udvariatlanság lenne, részben pedig, mert nem biztos, hogy jó ötlet megbámulnom egy férfi bőrét. Egy férfi kezét. Egy férfi mosolyát. Hiszen épp a megsebzett szívemet próbálom begyógyítani. És egész biztosan, garantáltan száz százalék, hogy mindent megteszek, hogy ne olvadjak el, amikor rám pillant.

– Először is, orvos vagyok. Másodszor: a bátyám ismeri a művészt.

Jobban megnézem a szobrot, és megtalálom a kis táblát a felirattal.

– Urs Fischer. A bátyád ismeri őt?

– Aha, azt hiszem, már rendelt tőle ezt-azt. Emlékszem, egyszer mesélt erről, és említette, hogy nem igazi a csontváz.

– Nahát – motyogom. – És a bátyád mivel foglalkozik? Talán műgyűjtő, vagy ilyesmi?

– Ó, határozottan nem műgyűjtő. Őszintén szólva fogalmam sincs, mivel foglalkozik pontosan. Csak annyit tudok, hogy a befektetésekhez van valami köze – feleli grimaszolva.

Felnevetek, mert én is pontosan ugyanígy írnám körül a bátyám munkáját.

– Gyönyörű a mosolyod – jegyzi meg, és hirtelen úgy néz rám, hogy elvörösödöm.

– Kösz! – felelem, a bók kissé zavarba hozott, mert őszintének tűnt.

Már rengeteg ember áltatott a hazugságaival, de ez a pasi? Fel sem ismer. Nem tőlem kapja a fizetését, és jólesik a bókja. Azt érezteti velem, hogy különleges vagyok – nem az énekhangom vagy a dalszövegeim, hanem önmagam miatt.

– Neked vannak testvéreid? – kíváncsiskodik.

A torkomat köszörülöm. Nem szívesen hazudnék neki, ugyanakkor semmi személyeset nem akarok elárulni magamról. Nem kell megtudnia, hogy ki vagyok. Csak szeretném jól érezni magam ezen a sétán, mielőtt hazamegyek.

– Aha. Van egy bátyám.

Az őszinteség jóleső érzéssel tölt el, de azt már nem teszem hozzá, hogy egy nővérem is van.

Egy lánycsapat közeledik felénk, én pedig elfordulok, úgy teszek, mintha a szobrot nézegetném, a szívem sebesebben kezd dobogni. Egyikük felsikolt:

– Hű, oda nézzetek!

A fenébe! Tudtam, hogy egyenesen haza kellett volna mennem a kávézóból. Nem lehetek száz méternél messzebb a park szélétől. Ha elfutnék, valószínűleg néhány perc alatt hazaérnék.

– Jól vagy? – kérdi mellettem Beau.

Óvatosan körbepillantok, és látom, hogy a lánycsapat már elhaladt mellettünk. Nem vehetettek észre. Biztos valami másra kellett hű-odanézni.

– Kicsit idegesnek tűnsz – jegyzi meg Beau.

Mosolyt erőltetek az arcomra.

– Semmi bajom. Menjünk tovább. De maradjunk közel a park széléhez, ha nem bánod.

– Jó, nem bánom.

Szinte szaladnia kell utánam, hogy utolérjen, de nem akarom, hogy azok a lányok rájöjjenek, kit láttak, és visszajöjjenek megkeresni.

– Gyakran jársz ide? – kérdem.

Azt hiszem, ha tartósan a Chester Terrace-ben élnék, és nem lennék ismert személy, gyakran kijönnék ide, ha Londonban élnék. Most azonban nem tehetem. Most úgy érzem, mintha vérdíjat tűztek volna ki a fejemre. De majd csak elül a vihar. Muszáj neki.

– Jelenleg a bátyámnál lakom. Úgyhogy minden nap átkelhetek a parkon, amikor munkába megyek. Na és te? Hol szálltál meg?

– Ó, a környéken – felelem, és hátramutatok a jobb vállam fölött.

– A King’s Crossban? – kérdi.

– Arrafelé.

– Még nem is mondtad, mit csinálsz itt a városban. Munkaügyben jársz itt?

– Inkább csak pihenni jöttem két munka között.

Bólint, mintha értené.

– Az klassz. Pompás ez a város, nem igaz?

Sajnos nem sokat láttam belőle. A hírnév rengeteg előnnyel jár, de megvannak a hátrányai is. Például, hogy nem mehetek el otthonról csak úgy, amikor akarok. Ha promóciós turnén vagyok, vagy akár el akarok menni valahová vacsorázni, testőrt kell vinnem magammal. Most nem akarok ilyesmivel foglalkozni. Itt nem. Csak egyedül szeretnék lenni egy kicsit. Nem tudok testőrt szerezni anélkül, hogy elárulnám a hollétemet. Minimum az asszisztensemnek tudnia kell. És egyelőre senki sem tudja. Még ez a rendkívül vonzó férfi sem, akivel a parkban őgyelgek.

– Tényleg pompás – ismerem el. – Tetszik, hogy itt az lehetsz, aki csak lenni akarsz.

Elmosolyodik, és rápillantok, majd gyorsan elkapom a tekintetemet, mert olyan forróság kavarog a bensőmben, ami egy kicsit… veszélyesnek tűnik.

– Tetszik, hogy ez neked is feltűnt. Igen, jól látod. Itt megvan a helyed, bárki is légy.

Nagyot dobban a szívem – nem is a gondolat miatt, bármennyire is nagyszerű, ha az ember önmaga lehet, inkább a bók miatt, és mert ennyire megörült annak, amit mondtam. Bólintok, és egy különösen árnyas részre érünk az ösvényen. Alig látok valamit a napszemüvegben. Az sem segít, hogy felhők takarják el a napot.

– Ugye tudod, hogy itt nem süt a nap? – szól Beau.

Felpillantok rá, és rádöbbenek, hogy arra próbál rávenni, hogy vegyem le a napszemüvegemet.

– Tudom – válaszolom.

Olyan nekem ez a napszemüveg, mint egy páncél. Úgy érzem magam benne, mintha karnyújtásnyira lenne a világ, és csak így tudok megbirkózni a valósággal.

– Ha te nem bánod – jegyzi meg egy vállrándítás kíséretében.

Most biztos azt hiszi, hogy valaki képen törölt és egy monoklit rejtegetek.

– Semmi bajom. Csak nem szeretem… a fényt.

Az exvőlegényem mindig azt vágta a fejemhez, hogy túlságosan is szeretem a rivaldafényt, de a végére szerintem ő jobban élvezte a hírnevemet, mint én magam.

Most egy kéz a kézben andalgó párocska tart felénk. A nő rám pillant, majd odasúg valamit a párjának, aki felkapja a fejét és rám mered.

A fenébe! Tudtam, hogy nem tart ki a szerencsém.

– Hé! – szólok. – Nézzük meg ezt az ösvényt.

Bevetem magam a bokrok közé, közben lehajolok, hogy ne verjem be a fejem az alacsony faágakba.

– Ugye tudod, hogy az nem egy ösvény? – kérdi mögöttem Beau.

Átvágunk a bozóton, mígnem kiérünk egy másik ösvényre, ami párhuzamos azzal, amiről letértünk.

– Ó! – csodálkozom. – Gondoltam, erre rövidebb.

Mosoly játszik a szája sarkában, a szemöldöke azonban összeszalad, mintha félig szórakoztatnám, félig összezavarnám. Részemről rendben.

– Na és, mi a te sztorid, Adele? Miért bujkálsz a bokrok közé, és miért viselsz napszemüveget még a sötétben is? Talán a tanúvédelmi programban veszel részt, vagy ilyesmi?

Felsóhajtok. Nehéz megőrizni az anonimitást, ha néhány percnél több időt szánok egy másik emberre. Biccentek a bokrok felé. Rendes pasinak tűnik, és nem mintha tudná, hol szálltam meg. A parkba pedig nem jöhetek vissza többé. Különben sokkot kap tőlem valaki.

– Állj ide.

Úgy fordítom, hogy az ösvény felé nézzen, én pedig elé állok, így ha valaki elhalad mellettünk, az én arcomat nem fogja látni.

– Oké…

Úgy néz rám, mintha teljesen megőrültem volna, de hamarosan meg fogja érteni, hogy miért titkolózom.

Leveszem a baseballsapkát, és hagyom, hogy platinaszőke hajam a vállamra omoljon, majd a napszemüveget is feltolom a fejemre.

– De hisz te…

Szótlanul várom, hogy felismerjen.

– Gyönyörű vagy.

Visszateszem a fejemre a sapkát, de leengedve hagyom a hajamat, és nem veszem vissza a napszemüveget, még mindig a reakcióját várom.

– Kösz.

– Úgy nézel rám, mint aki arra számít, hogy mindjárt felrobban a fejem – jegyzi meg.

Lesütöm a szememet.

– Nem, csak… Nem, én… nem számít. Ne izgulj.

Elfojtom a mosolyomat. Idejét sem tudom, mikor találkoztam utoljára olyan emberrel, aki nem ismert fel. Persze mindig bemutatkozom, de addigra már tudom a csillogó szemekből és az áradozásból, hogy pontosan tudják, ki vagyok. Ennek a pasinak azonban fogalma sincs. És mintha angyalkórus harsanna a fejemben: Halleluja!

Nem csupán jóképű. És elbűvölő. És angol.

Fogalma sincs, ki vagyok.

Még soha nem vonzódtam ennyire senkihez.

Közben egyre mélyebbek a ráncok a homlokán.

– Lemaradtam valamiről?

– Tetszel nekem, Beau – jegyzem meg.

Játékosan megpaskolom a karját, és igyekszem nem beleborzongani, amikor a kemény izmokhoz érek, majd továbbindulunk az ösvényen.

Elmosolyodik.

– Te is tetszel nekem, Adele.

Felnevetek. Bűntudatom van, amiért még mindig hazudok neki.

– Valójában nem Adele a nevem.

– Ó, oké – bólint. – Nem adod meg az igazi neved minden jöttmentnek egy kávézóban, mi?

– Úgy is mondhatjuk.

– Na és, most már elárulod nekem? – kérdi. – Vagy azt akarod, hogy találgassak?

Nem tudom letörölni a képemről a mosolyt. Ez már szinte beteges. Már nem is emlékszem, mikor mosolyogtam ennyit utoljára.

– Találgass csak.

– Esmeralda – vágja rá habozás nélkül. – Vagy Gertrude. Igen, nekem határozottan Gertrude-nak tűnsz.

– Hagyd abba! – vágok közbe, szinte kacarászva. – Borzalmasan találgatsz.

A szívéhez kap, mintha vérig sértettem volna.

– Ez fájt.

A fejemet csóválom.

– Az igazi nevem Vivian.

Az arcát fürkészem, hátha végre összeáll neki a kép, de még mindig nem látom a szemében a felismerést.

– Hű, ez szép név! Sokkal szebb, mint az Adele.

Elmosolyodom, és egymás szemébe nézünk.

– Kösz! – mondom. – Ennek igazán örülök.

– De még mindig van valami, nem igaz? – kérdi. – Nem tudom, hogy pontosan micsoda, de van egy olyan sejtésem, hogy nem is Viviannek hívnak. Vagy talán mégis, és csak én maradtam le valamiről.

Megvonom a vállam, nem igazán tudom, hogyan mondjam el neki, és már abban sem vagyok biztos, hogy elmondjam-e egyáltalán.

– Ugyan már! – fakad ki. – Tényleg úgy érzem, hogy lemaradtam valamiről. Négy bátyám van. Most miattad újraélem a gyerekkori traumáimat.

Imádnivaló és szexi és vicces, és furcsa, hogy egyáltalán szóba állok egy pasival, arról nem is beszélve, hogy imádnivalónak és szexinek és viccesnek találom. Mégis ez a helyzet.

– Vivian Cross vagyok – suttogom színpadiasan.

Erre már hátrahőköl.

– Vivian Cross, az énekes?

Görcsbe rándul a gyomrom, és máris utálom, hogy tudja, ki vagyok. Annyira élveztem a beszélgetést, amikor még azt hitte, csak egy hétköznapi lány vagyok.

– Ellentétben… Vivian Cross-szal, a könyvelővel?

Kitör belőle a hahota.

– Honnan tudod, hogy ő a könyvelőm?

Egymásra mosolygunk, mert nevetséges, ahogy bohóckodik, és ezért tetszik nekem.

– Hát ezért a napszemüveg és a sapka.

És ezzel össze is állt neki a kép.

– Ööö, igen.

Azon kapom magam, hogy feszengek. Visszateszem a napszemüvegemet és betuszkolom a hajam a sapka alá, majd a homlokomba húzom, amennyire csak lehet.

– De ez itt nem Amerika. Nem mintha itt ne lennél híres. Persze hogy az vagy. De…

– De a londoniaknak pocsék az arcmemóriájuk? – kérdem mosolyogva.

Elvigyorodik.

– Azt nem mondanám. Csak… itt senki sem fog zaklatni téged.

Felhorkanok.

– Ha te mondod, de azért, ha nem bánod, inkább nem kockáztatnám meg. Egyelőre. Újabban túl sokat szerepeltem a hírekben, és már unom.

A szakítás előtt talán nem volt ilyen rossz a helyzet, de azóta minden nap irkálnak rólam valamit. Hogy mennyire összetörték a szívemet. Hogy micsoda sárkány lehetek, amiért még egy férfit sem tudok megtartani. Hogy rejtőzködöm. Hogy viszonyom van egy idősebb, nős producerrel. Hogy mindenáron egy Kennedyre hajtok. A lista végtelen.

– Ezt meg tudom érteni. Szóval most, hogy színt vallottál, mit csinálsz valójában Londonban?

– Tényleg pihenőt tartok két munka között. Néhány hónap múlva megjelenik az új albumom, és utaznom kell majd a promóció miatt. Csak egy kis vakációra vágytam előtte.

– És ezért Londonba jöttél pihenni, leszámítva, hogy álruhát kell viselned, és nem mehetsz sehová sem anélkül, hogy attól félnél, valaki felismer. Nem értem, mi ebben a pihenés neked.

Értem, mire céloz.

– Pedig meglepődnél. Nekem pihenés, ha elrejtőzhetek. Ha senki sem tudja, hol vagyok.

– Ja, hogy nem a munka miatt kell a szünet, hanem az emberek miatt.

Elgondolkodom ezen.

– Talán.

– Ez elég szomorú. Olyan emberekkel kellene körülvenned magad, akiknek élvezed a társaságát.

– Így is teszek – felelem kissé sértetten. – Többnyire.

A gond csak az, hogy Matt volt az én menedékem, az ő karja közé menekültem, ha egy kis szünetre vágytam. Együtt, csak mi ketten… ez volt az én vakációm, amire olyan elkeseredetten vágytam. Mellette elpárolgott minden félelmem és frusztrációm, és könnyebben meg tudtam birkózni a ténnyel, hogy a többiek csak azért voltak ott, mert megfizettem őket. Mindenkit, kivéve Matthew-t.

Ha csak belegondolok, hogy egész idő alatt ő állt az árulásom középpontjában, legszívesebben kimenekülnék a világból, hogy soha többé ne térjek vissza.

– Vagy talán mégsem. Azt hiszem, ha te mindenkit szeretsz, és mindenkiben meg tudsz bízni, aki körülvesz, akkor nagyon szerencsés ember lehetsz.

Aggaszt az arckifejezése, szinte úgy érzem, hogy megsajnált. Már nagyon régóta nem nézett így rám senki.

– Nagyon szerencsés vagyok – bólint. – Ezt a leckét elég hamar megtanultam.

Lepillant a karján végigfutó hegekre.

– Hány éves voltál?

– Tizenkettő. A fivéreimmel fogócskáztunk a házban, mint a megvadult macskák. Jól tudtuk, hogy a konyhába tilos a bemenet, amikor így viselkedünk. Mit mondhatnék? Már majdnem utolértek, és a konyha volt az egyetlen hely, ahová bemenekülhettem. Egyenesen nekirohantam anyámnak, akinek egy fazék forró víz volt a kezében.

Felszisszenek.

– Jézusom!

– De csak rosszabb lett, mert elég nagy voltam ahhoz, hogy tudjam, milyen rosszat tettem, ezért elszaladtam anyám elől, mert tudtam, mennyire megharagudhatott rám. Nem éreztem azonnal a fájdalmat. Mire utolért és megérkezett a mentő… nos, már másod- és harmadfokú égéseim voltak. Elég sokáig vendégeskedtem a kórházban.

– Istenem, úgy sajnálom!

Gondolkodás nélkül kinyújtom a kezem és megérintem a póló alól kivillanó hegeket. A kávézóban már láttam, hogy a fél mellkasát behálózzák.

Találkozik a tekintetünk, és apró mosoly jelenik meg az arcán. Nem tudom, vajon azért, mert furcsállja, hogy megérintem, vagy mert tetszik neki. Elrántom a kezemet, hirtelen észbe kapok, hogy nem is ismerem, és valószínűleg nem kellene megérintenem.

– Sokat tanultam belőle. Megtanultam értékelni az életet. Azóta minden napból ki akarom hozni a maximumot. Hihetetlenül szerencsésnek tartom magam.

Bólintok, próbálom magamba szívni a szavait. Amit mondott, az pontosan az ellentéte annak, ahogy én élem most az életemet.

– Erre fogom magam, és rád borítom a forró kávémat. Ettől biztos bevillantak a rossz emlékek, vagy ilyesmi.

– Á, hozzá sem ért a bőrömhöz. Csak a pólómra ment. Semmi baj.

Az ösvény most elágazik a lábunk előtt, és Beau biccent a bal oldali felé. Elindulunk rajta. Már mélyebben járunk a parkban, és nem tudom, miért, de itt valahogy biztonságban érzem magam. Akikkel találkozunk út közben, még csak ránk sem néznek. Kezdek megnyugodni.

– Na és, milyen a nemzetközi popsztárok élete? – szegezi nekem Beau a kérdést.

Nem mondom ki, hogy magányos. Ehelyett vállat vonok.

– Szeretek dalokat írni. És szeretem előadni őket azoknak, akik élvezik a zenémet. Nagyon szerencsés vagyok, amiért azt csinálhatom, amit szeretek.

Gyanakvó pillantást vet rám.

– Ezt mintha begyakoroltad volna.

Felnevetek, mert tényleg ez a kész válaszom azoknak, akik a munkámról kérdeznek, és ő rögtön átlátott a hazugságon.

– Aha. Az lehet.

– De valójában milyen? Nem tudlak elképzelni, ahogy reggel kilenckor leülsz az íróasztalhoz vagy a zongorához, vagy tudom is én, aztán ebédszünetet tartasz, ötkor pedig leteszed a lantot.

Felpillantok és elmosolyodom.

– Nem. Tényleg nem ilyen.

– Akkor hogy telik egy átlagos napod?

Újabban nincsenek átlagos napjaim. Azelőtt, ha épp nem írtam, turnéztam vagy előadtam, akkor otthon voltam, a lakásban, amin Matt-tel osztoztunk. Főztem neki valamit, vagy edzettem. De most?

– Itt Londonban nincs igazán kialakult rutinom.

– Leszámítva a reggeli kávét – jegyzi meg Beau.

– Na igen. Tudom, furcsának tűnhet, de olyan jólesik, hogy el tudok sétálni egymagam egy kávéért.

– Amerikában ezt nem tudod megtenni? Mit is mondtál, hol laksz? New Yorkban?

Nem akarok New Yorkra gondolni. Matt már elköltözött, de nem hiszem, hogy valaha is képes leszek visszamenni abba a lakásba. Tele van emlékekkel a közös életünkről, az életről, amit együtt akartunk élni, és arról, hogy hazugság volt az egész. Nem az a férfi volt, akinek hittem.

– Aha. New Yorkban nem mindig tudom megtenni.

Pontosabban, amióta szakítottunk Matt-tel. Azóta vadászidény van a paparazzóknál a nyomorúságos képemre.

Beau az órájára pillant.

– A fenébe, mennem kell. Úgy sajnálom! Negyed óra múlva találkozom az első betegemmel, és gyalog tizennégy percnyire van innen.

– Ne sajnáld. Kösz, hogy olyan kedves voltál hozzám, miután leöntöttelek a kávémmal és eszedbe juttattam a traumatikus gyermekkori élményeidet.

– Bármikor leönthetsz kávéval, a vendégem vagy.

Elhallgat egy pillanatra, és a gondolataiba merül.

– Lenne kedved holnap is megismételni? Kávé, aztán séta a parkban?

Elborzadok. Ösztönösen arra gondolok, hogy holnap idecsődíti a fotósokat. A jelen helyzetben akár kétezer dollárt is kereshet azzal, ha riasztja őket. Nem akarom, hogy kiderüljön róla, hogy egy seggfej, és nem is tűnik annak, de a vőlegényemet tizenkét éve ismertem, és róla is azt hittem, hogy rendes pasi. Egyszerűen nem bízom az ösztöneimben többé.

– Talán – felelem.

Felnevet.

– A talán is megteszi. Nagyon örültem, Vivian Cross. Remélem, holnap újra láthatlak!

Játékosan szalutál, majd elsiet a másik irányba.

Néhány másodpercig csak állok és nézem, ahogy kilép a parkból. Vajon megbízhatok benne? Valószínűleg nem, mert már magamban sem bízom, hogy ki tudom szűrni a rossz alakokat. De talán újra találkoznom kell vele, hogy leteszteljem magam – hogy bebizonyítsam az elméletemet, miszerint vonzom a seggfejeket.

{1} Amerikai bulvároldal, főleg celebpletykákkal foglalkozik: www.tmz.com. (A Ford.)