Horváth Júlia Borbála

A víruscsata hősei

A láthatatlan munka felértékelődése

a Covid19 járvány idején

(2020-2021)

A kiadást támogatta a Családtudományi Szövetség

Szerkesztő: Balásházy Imre

Borítóterv: hjb

Fotó: Gerd Altmann_pixabay

Minden jog fenntartva!

A kiadványban szereplő tartalom szerzői jogvédelem alatt áll.

Tilos bármely részét sokszorosítani, információs rendszerben tárolni, vagy sugározni, bármely formában vagy módon a szerzővel/kiadóval történő előzetes megállapodás nélkül!

Copyright © Dr. Horváth Júlia Borbála 2021

www.szozenekep.hu

facebook.com/szozenekep

Fecske füzetek sorozat / II.

ISBN 978-615-01-2056-0 (ePUB)

ISBN 978-615-01-2057-7 (MOBI)

ELŐSZÓ

Előszót írni nem túl hálás feladat, hiszen a szerző már mindent elmondott, és nekünk csak befogadni, vagy elutasítani kell, amit olvasunk. Nyilvánvalóan létezik más lehetőség is, az lehet például a továbbgondolás, és azt hiszem, ennek a kötetnek ez a legerősebb hatása.

Először arra gondoltam, hogy megpróbálom felkészíteni az olvasót, mire számíthat, de véleményem szerint a rögzült nemi sztereotípiák, és az évszázados, évezredes mechanizmusok jelenlévő szilárdságát vagy éppen változását, a megszólalóknál senki sem tudja érzékletesebben és hitelesebben elmondani; ahogyan azt sem, hogy a pandémia által milyen, addig csak a háttérben tudott tapasztalatok kerültek felszínre a családi és a kapcsolati térben. A sorok olvastán kérdések merülnek fel:

Vajon elvárható-e tőlünk – férfiaktól és nőktől –, hogy egy ’békeidőben’ is szerepzavaros, a nemek kapcsolatában szélsőséges és értelmetlen paradigmákat hirdető időszakban, amely nem a nemek összefogását, hanem sokkal inkább az öncélú individualizmust hirdeti, egyedi sikert várjunk el egy ismeretlen – a lehetőségeket és kötelezettségeket – felülíró helyzettel szemben?

Vajon elvárható-e egy alapvetően félelmetes időszakban, hogy kapcsolatainkban önmagunkat meghaladva ne csak a túlélési ösztön tartson meg bennünket egymás mellett, hanem a belátó és féltő segíteni akarás? A szeretet.

A pandémia révén mindannyian fájdalmas időszakot tudunk magunk mögött, mégis hálásak lehetünk azért, hogy beleláthattunk társunk, családtagjaink, közvetlen és távolabbi rokonaink, barátaink számunkra láthatatlan napjaiba, s hogy az ismeretlen tevékenységek közeli ismerősökké tettek bennünket - éljünk akár egyedül, elváltként, nukleáris vagy éppen nagycsaládban.

Anyaként, feleségként, dolgozó nőként, valamint a társadalomért felelősséget vállaló civil szereplőként a tudásmegosztás híve vagyok, s a „tradinnováció”, és a generációk közötti párbeszéd kialakításáért dolgozom. A Víruscsata hősei c. kötet hasznos tapasztalati anyagot szolgáltat ehhez.

Csatát jelez a cím – márpedig akkor elismeréssel és támogatással tartozunk a frontvonalban menetelő harcostársaknak; köztük a sok-sok nőnek és anyának. Hiszem és továbbadom a mellettük és általuk élő bajtársaknak a Batthyányak ősi jelmondatát: „Fidelitate et fortitudine - Hűséggel és bátorsággal” – minden időben!

Batthyány Schmidt Margit

MIÉRT SZÜLETETT EZ A KÖNYV?

Évek óta a közbeszéd makacs témája, hogy itt és most, a XXI. századnak már nem is annyira elején, sajátos világháború zajlik a Földön. E csatában nincsenek klasszikus fegyverek, sokkal inkább a józan ész és a szélsőséges ideológiák csapnak össze egymással.

A huszadik századtól megörököltük a szélsőséges gender-ideológiát, 2008-2010-ben deviza-hitelválság sújtotta a lakosságot, 2015-től migráns- és menekültinvázió mért csapásokat Európa és kultúrköre társadalmaira. Ahogy a történelemben már többször előfordult, nem elég az említett támadásokat kivédeni, a háborúk sokszor egészségügyi járvánnyal is együtt járnak.

Úgy tűnik, a korona-hadjárat főszervezője ezúttal a Covid19 vírus lett, amelyről szintén sokan, sokfélét leírtak. Napjainkban is tömegével születnek civil, és tudomány közeli szereplők támogatásával gyártott elméletek, miközben több millió megbetegedés, és haláleset történt; az áldozatok ezúttal a civil lakosság köréből kerültek ki.

Az emberek féltek. Ezúttal ugyan nem dőlt össze a házuk, de sokaknak összedőlt a vállalkozása, és megingott az egzisztenciája, s noha nem kellett észt- és javakat vesztve lerohanni az óvóhelyre, mindenütt rombolást láthatunk magunk körül. Kulcs-kifejezéssé vált: védekezés, korlátozás, kijárási tilalom, operatív törzs, halálesetek száma, stratégia, tragédia, veszteség, az egészségügy túlterheltsége, vírustagadás, vakcinaellenesség, álhírek, túlélés stb.

A védekezésben és a gyógyításban dolgozók emberfeletti munkája kiemelt elismerést érdemel, hála érte!

Hősök nélkül azonban nincs csata, nincs győzelem és túlélés. Ez a könyv a járvány okozta ’hadi állapotról’, az emberek megváltozott életmódjáról, az otthonlét miatt megnövekedett házi tevékenységekről, az un. láthatatlan munka felértékelődéséről, s főképpen: ezen alattomos és igazságtalan háború hőseiről: a gondoskodói szférában az első sorban menetelő nőkről és az anyákról szól.

Az alább ismertetett kutatásban kétszáztizenöt családot szólítottam meg, s azon kívül közel ezer tematikus hozzászólást dolgoztam fel. Az egyik válaszadó a megnövekedett otthoni feladatok felsorolásához csak annyit írt, hogy az nem más, mint a szeretet gyakorlása felsőfokon.

BEVEZETÉS

Boccaccio a XIV. századi pestisjárvány idején írta:[1]

„Könyvem felfogásotok szerint komoran és gyászosan fog kezdődni, mivelhogy az elmúlt halálos járvány fájdalmas emlékezetét viseli homlokán, melyet egy értelemmel átkoz mindenki, akár megélte, akár más úton-módon tud róla.”

Járványok idején a mindenkori közszereplők megnyilvánulásai jelentős súllyal bírnak. Az ókortól kezdve napjainkig szónokok, művészek, politikusok és más véleményformálók adnak hírt az eseményekről, vagy próbálnak megoldást, vigaszt adni a bajok elviseléséhez.

A XXI. században felpörgő globalizáció révén nemcsak a betegségek, de a hírek is könnyebben terjednek; s mint láttuk, néhány hónap alatt nemcsak világjárvány, hanem hír-pandémia is kialakulhat. A világ népe az utóbbi évtizedekben jobbára szabadon járt-kelt, élt, dolgozott, s határok nélkül hurcolta magával kincseit és koloncait. Ezt látszott megszakítani a 2019. év végén felbukkanó SARS-CoV-2 vírus, amely a legsúlyosabb zavarkeltő tényezővé vált.

2021 tavaszra a fertőzés a világ szinte teljes lakosságát érinti, s e kötet szerkesztésének idején a megbetegedések száma szívósan közelít a kétszázmillióhoz; az áldozatok száma is több millióban mérhető. A hétköznapi életvitel jelentősen átalakult. A korlátozások miatt a lakosság kénytelen volt ideje nagy részét otthonában tölteni, szórakozásról, utazásról lemondani, ill. többet törődni hozzátartozóival; az emberek jobban, mint valaha egymás segítségére szorultak.

A többség napjainkra már ’testközelből’ ismeri a koronavírus fertőzést. Szinte minden családban vagy ismerősi körben történt megbetegedés, netán haláleset, nem beszélve a kór negatív lelki- és gazdasági hatásáról. Az emberek a médiából és egymástól értesülnek a ’túlélési technikákról’, s próbálják értelmezni, mi történik velünk.

Az emberekben eluralkodott a bizonytalanság, hiszen továbbra sem lehetett tudni, pontosan mi ez, és honnan származik. Mások láthatatlan világhatalmak politikai akciójaként értelmezték a vírustámadást (kétségtelen, hogy 2018-2023 között több, az agresszív globalizáció ellen 'lázadó' kormány által vezetett országban is (pl. Közép-Európa) sorsdöntő parlamenti választások váltak esedékessé, ill. feltűntek gyógyszerforgalmazó cégek érdekei).

Az emberek rendszeres tevékenységévé vált a járványfigyelés, amely speciális technikák alkalmazására inspirálta őket (pl. élelem-felvásárlási láz). Az egyik legfrappánsabb civil észrevétel volt, hogy a pandémia idején eltűnt a boltokból az élesztő. Oka a túlélési reflex nézőpontjából látszólag könnyen magyarázható: ösztön, kulináris élvezet, nem utolsó sorban pedig divat.

A felhasználás háttérében komoly erőfeszítések sejthetők, mert legyen bármennyire okos egy gép, törődés és lélek nélkül nincs jó kenyér – jelképesen sem –, s otthoni megalkotása elsődlegesen női gondoskodást feltételez.

Az alábbiakban összefoglaló következik a pandémiák története főbb állomásairól, majd a Covid19-járvány első és második hulláma ideje alatt felvett karanténkutatás eredményeit ismertetem. Egy másik (férfi) válaszadó azt írta: Kiválóak a korlátozó intézkedések, ha rajtam múlna, fenntartanám 20 évig, hogy a következő generációnak már ismét természetes legyen a családban élés!

Nem túl szerencsésen lehetne azt mondani: aki szereti a drámai történeteket, olvasson tovább, de nem valószínű, hogy szórakoztató élményben lesz része, viszont biztosan ráérez a kötelességtudás és a segítségnyújtás ízére, s kimondhatja: a nők, az anyák évezredes hőseink!

i. JÁRVÁNYTÖRTÉNELEM

Minden időben a járványok a legnagyobb rettegést okozzák szerte a világon. Legtöbbször nem tudni, honnan származik a kór, miképpen terjed, és mi lehet az ellenszere. Hirtelen érkező, átütő félelem költözik a mindennapokba, a veszélyérzet lassan emészti a lelket, s felülír bármely más témát. Általában akkor tudatosodik a létezése, amikor az ismerősök, családtagok körében súlyos megbetegedések történnek, s a potenciális fenyegetettség valósággá válik.

Részletek korabeli leírásokból[2]

Kr. e. 430, Athén: azonosítatlan járvány. Periklész és a lakosság egyharmada belehalt. Thuküdidész azt írta róla:

„Azoknál, akik előzőleg teljesen egészségesek voltak, minden előzmény nélkül, a fejben támadt erős forrósággal s a szemek kivörösödésével és gyulladásával jelentkezett a baj, majd belül a garatjuk és nyelvük vérvörös színűvé lett, s leheletük szokatlanul bűzössé vált. (…) Már senkit sem tartott vissza sem az istenektől való félelem, sem az emberi törvény (…), senki sem hitte, hogy megéri azt a napot, amelyen bűneiért törvény elé állítják, és elnyeri büntetését.”

Kr. u. 165-180, Róma: az antoniusi, azonosítatlan járvány. Ötmillió áldozat, köztük Marcus Arelius, az ’utolsó öt jó császár’ egyike, és a társuralkodó, Lucius Versus vesztette életét. A Római Birodalom bukására is ható járványról a Historia Augusta/Marcus Aurelius ekképpen tudósított:[3]

„Akkora volt a dögvész, hogy kocsikkal és szekerekkel szállították a holttesteket. Akkor pedig az Antoninusok a temetésről és a sírokról igen kemény törvényeket hoztak, mivel megtiltották, hogy bárki is ott építsen sírt, ahol éppen akar. Ez ma is érvényben van. Sok ezernyi embert vitt el a járvány és sokat az előkelők közül is, akik közül a legtekintélyesebbeknek Antoninus-szobrokat is állíttatott. Annyira kegyes volt, hogy közköltségen tartatott temetéseket.”

Kr. u. 541-542, Bizánc: a justinianusi pestisjárvány (Yersinia, bakteriális eredetű). A város lakosságának 40 százaléka meghalt; Európában összesen sok tízmillió halott, sok esetben naponta tízezer. A kór kétszáz éven át vissza-visszatért, aztán megszűnt. Prokopios A háborúk története c. műben írta:[4]

„Úgy tűnt, mintha bizonyos rendezettség szerint terjedt volna, bizonyos idő elteltével megfertőzve az egész emberiséget, minden irányba terjedve, hogy káros hatását senki sem kerülhette el, sehol, még az ismert világ legeldugottabb sarkában sem menekülhettek el előle. Sem a szigeteken, sem a hegygerincen élők nem kerülhették el. Egyre terjedt, és ha voltak is közben olyan vidékek, ahol nem aratott, oda újra visszatért.”

Kr. u. 1348-50, Európa: „Fekete halál” pestisjárvány. A földrész, és Kína lakóinak közel a fele áldozatául esett. A művészek is megénekelték a kórt, Boccaccio ekképpen ír a Dekameronban:[5]

„Mikor a pestis dühe fokozódni kezdett, mindeme dolgok egészben vagy részben megszűntek, és helyökbe más, új szokások támadtak. Ezért aztán nemcsak hogy asszonysereg nem volt a haldokló körül, hanem nagyon sokan voltak, kik tanúk nélkül költöztek el az árnyékvilágból; csak nagyon kevesen voltak olyanok, kiknek kijutott rokonaik könyörületes kesergéseiből és keserű könnyeiből.”

XV-XVIII. század

A korszak pusztítását a heveny, ragályos betegség, a vírus-eredetű fekete himlő (Poxvirus variolae) okozta; mellette a tehén- a teve- és a majomhimlő vírus. Cseppfertőzéssel terjedt, az esetek nagy részében halált okozott; már egyetlen eset is járványveszélyt jelentett. Tünetei: hirtelen támadt magas láz, két-három nappal később megjelenő gyulladt, hólyagos kiütések. Az orr és a száj nyálkahártyája elfekélyesedik, a vírus a torokba jut, miáltal a fertőzés fokozódik. Indiát és Kínát követően Európa nagy részét elárasztó, visszatérő, gyilkos kór volt, a lakosság túlnyomó része átesett rajta (a XVIII. században cca. hatvanmillió áldozat).[6]

Elgondolkodtató a pandémiák katonai effektusa. Az amerikai földrészt a hódítások korában érte el a betegség. Fernando Cortes konkvisztádor 1521. augusztus 13-án elfoglalta Tenochtitlánt, az Azték Birodalom százezer lakosú fővárosát. Őslakosok és spanyolok találkozását követően tört ki a himlőjárvány az indiánok között, mely emberveszteség összeroppantotta országuk katonai és gazdasági erejét. A hódítás nem ütközött többé ellenállásba. Peruban a spanyolokat ugyancsak a járvány fogadta (több százezer halott), és maroknyi hódító az inkák birodalmát térdre kényszeríthette.

A Karibi-szigetek teljes őslakosságát többek között a himlő (kanyaró és influenza) gyakorlatilag kiirtotta; Mexikóban alig néhány évtized alatt milliók haltak bele. Az európaiakat az afrikai rabszolgák letelepítése követte, s újabb népcsoportok kényszerültek behódolásra (pl. az 1837-1938-as epidémia idején a prériindiánok létszáma az eredeti egytizedére zuhant, s csak azután kezdődött az amerikai kormányzat oltási programja).[7]

Az észak-amerikai függetlenségi háború kimenetelét a mindkét oldalon dúló himlőjárvány jelentősen befolyásolta. A függetlenségiek a megszállt északi gyarmatokat a tömeges megbetegedések miatt nem tudták az USA-hoz csatolni, és Kanada, a brit koronagyarmat önállóságát a himlőnek köszönheti.