Surányi András

A világ közepe

Surányi András: A világ közepe

© Surányi András, 2024

ISBN 978-615-6402-38-7

& kiadó

Ampersand & Son Kft.

Felelős kiadó Kiss Barnabás

Szerkesztette Grozdits Károly

A szöveget gondozta Pálfi Anna

A borító Meszlényi Péter grafikájának

és a budapesti gettó térképének

felhasználásával készült

Külön köszönet: Greilinger Szonja, Ombódi Tünde, Vajda Edina

Ha Cirkusz lennék, akkor agyam vérvörös bársonnyal bélelt manézsában most peckesen körbesétáltathatnám életem festett arcú komédiásait.

Körbe a porondon, bukfencezve, seggbe rúgva, hemperegve a szürkéllő homokkal felszórt játéktérben.

A pereces és vattacukorárus a háttérbe húzódik.

A zenekar nagy ricsajjal tust húz.

Magukat illegetve vonulnak bennem-előttem a síró bohócok.

Pierrot-k, Harlequinek, Pierettek, Pulcinellák, zsonglőrök, tűznyelők és trapéztáncosok. A túlélés művészei.

Legalábbis emlékezetemben.

Hölgyeim és Uraim!

Az emlékezet!

Önkényes, szelektív és szabad.

Az enyém! Az életem.

„Sage und schreibe” – feslett maskarabál.

Szemed bogarába nézve zuhanok a mélybe.

Múlt, jelen, remélt jövő óceánjába.

Fogd a kezem. Szeretném. Gyere velem.

Szoríts helyet nekem szívedben. Ahogy a vér áramlik benned, úgy vagyok életben.

Rettegésem felmentést ad önzésemre.

Beléd fonódok.

Félek a rám szakadó magánytól, az egyedüllét agyamban harsogó, szívet fagyasztó, reccsenő visszhangjától.

Félek magamtól.

Ha lehunyom a szememet, azt a pillanatot látom, amikor gondos kezek széthúzzák előttem a szürkén gomolygó felhőket.

Felülről látom az égre kíváncsiskodó tetőket, kéményeket.

A házak tövében apró emberek sietnek, azzal a biztos tudattal, hogy dolguk van a házak között.

Egyszerre vagyok ebben a két térben.

Az arcok homályosak.

Megdermeszt a rémület – én is benne vagyok a képben.

Gyűlölöm a mentőautó hangját.

Beleborzongok, ahogy a fülembe hasít.

A vijjogó sziréna úgy robban a város kakofóniájába, mint lesújtó villám, halálsikoly.

Lecsap rám, összeszorítja a testem, a falhoz nyom. Riadt tekintetek fúródnak az enyémbe, ahogy a mentő visítva vág utat magának a feltorlódott autók között. Behúzott nyakú emberek, dudáló autók, menekülőfolyosók keresgélése, a túlélés reménye.

Ahogy fölénk borul és ránk nehezedik a közeledő-távolodó hang, rádöbbenünk védtelenségünkre. Felkészültségnek gondoljuk a rettegés mögötti számítgatást a felkészülhetetlenre.

Szeretteimre gondolok rettegve, bűntudat és féltés érzelmi hullámvasútján görcsösen kapaszkodva a semmibe.

Aztán gyáva kajánsággal tolom le mellkasomról, zárom ki agyamból a hangot.

Motyogva fohászkodom, ne ismerjem, kiért jöttek.

Valódi és tettetett együttérzés libikókája.

Belém hasít a félelem, és egyúttal a rejtőzködő remény, nem én vagyok az autóban, még nem engem visznek. Most még nem miattam villódzik a kék fény.

Aztán eljön egy pillanat, amikor mindez megváltozik.

Talán az idő múlása, talán a szívemet szorító félelmem rejti el előlem a tekinteteket. Nincs fogódzóm, hogy remélhessem, életben maradok.

Hirtelen rontott rám a Halál, nem váratlanul, de mégis készületlenült talált.

Most hát viaskodunk egymással.

Esélytelenül, de kapálódzva kapaszkodnék élet-emlékeimbe.

Megnyújtanám, kiterjeszteném az egyetlen esélyt ebben az időutazásban, amelyet még életnek lehet nevezni.

Ködös füstbe tekeredett, feldolgozhatatlan történelem.

Jégpáncélba zárt álmok, szorongó felejtés, üszkösödő emlékezés.

Befelé forduló tekintetek, néma ajkak.

A huszadik század ólomsúlya, nem hegedő, nyílt sebek.

Ez a történelmi korszak adatott ennek a korosztálynak.

Kissrácok egy nagyváros utcáin, tereiben, szűkös lakásokban, felnőttvilág elhallgatásokkal terhelt labirintusában.

Képek, pillanatok, egy generáció emlékezetének képkockái, szakadozó perforációjú filmtöredékek, amíg van, aki elmesélhet egy-egy történetet.

Talán én.

Privát történelem.

Alulnézetből.

A történelmi gettótérkép közepén házak közötti zöld oázis a Klauzál tér.

Elpiszkolódott, kavicsos, homokos, kutyaszaros, csikkekkel teleszórt terület a bérházak szorításában. Életem meghatározó helyszíne, történeteim, élményeim örök varázskertje.

Persze, ez csak bennem létezik így, a valóság biztosan egészen más. Kinek-kinek a sajátja. A búcsúzás előtt azonban kisajátítom és a magam képére formálom. Köldökzsinór, amely most nem életet ad, hanem a halál felé vezet.

Halál – magán- és mássalhangzók komor kottájának zengőtlen zenéje.

Ezzel a szóval írom körül azt, ami egy életen keresztül fenyegetően nehezedik rám.

Mikor jön el az a pillanat az életben, amikor a mulandóságunk kikerülhetetlen felismerése szembenézésre kényszerít?

Tükör által homályosan. Még ha a kézfejemmel is kell letörölnöm az élet üledékét a foncsorozott üveglapról, szembe akarok nézni. A semmivel. Csak a pusztulásom mozaikjait látom.

Dermesztő magány.

Egyszemélyes gyónás, magányos bűnbánat.

Kegyelemkönyörgés szomorúságában I’tenre függesztett tekintettel remélünk megbocsátást?

A halandóság felismerésében már csak a magunk rettegésében fuldokolunk.

Szavak, sóhajok, fohászok morzsáiban reméljük a Teremtő szeretetének érintését.

Reméljük és követeljük. Elmorzsolt fohászok, tétova motyogások szorítják össze szívünket. Még élni kéne. Még várnak ránk. Talán.

A visszhangtalanságban a megsemmisülés felismerése.

Ennyi volt, vagy ennyi sem.

Ellenséges fájdalmak nyilallnak a testünkben, ijesztő zárványok jegecesednek a szívünkben.

Értem szól a sziréna, értem szól a lélekharang.

A felismerés iszonyata.

Létem mozaiktöredékeiben meghatározhatatlan, csatakos félelem.

Kapaszkodás. A magamról remélt képbe.

A semmi lebegésében.

Én fekszem a mentőautóban.

Én.

Már ha bízhatok ennek a kifejezésnek a jelentőségében.

Tudom, érzem, a szíj az ágyhoz szorít.

Most már tudom, már amennyire bármit is tudhatok most magamról.

A fizikai fájdalom valóssá teszi a megfoghatatlan időt.

Szerettem volna megúszni – nem sikerült.

Sorsom filmkockái.

Egy kavicsot helyezek el a málló kövű sírra.

A fejemen lévő kipa megbillen a mozdulattól.

Rémülten kapok utána.

Magamban sem nevezem meg az eltemetetteket.

A megkopott archaikus betűk még őrzik az elhunytak arcát.

Bárkit képzelek is el, nem azonos azokkal, akiket itt elhantoltak.

Így maradtak meg nekem, így idézhetem meg az elmúlás emlékfoszlányait.

Már csak bennem léteznek.

Az emlékezésbe menekülök, remélve, újra életet lehelhetek az ismeretlenbe.

A Majakovszkij utcai hirdetőoszlopon harsány felirat: 1957. Felvonulásra hívják a lakosságot. Az új rezsim ünnepélyes seregszemléje. Fenyegető és magabiztos. Elcsendesült forradalom felett harsány harsonák barbár rivalgása.

Szervezett gyülekezőhelyek a felvonulóknak, így mindenki szemmel tartható. Az is, aki nem vonul a többiekkel. Tudni fogják, megjegyzik.

„Aki nincs velünk, az ellenünk” – szakad rá a behúzott nyakú emberekre a fenyegetés. Még hosszú az út a kollektív felejtés megtanulásához. Börtönökbe zárva, suttogva, falak mellé húzódva, a megszülető új, enyhet adó verdiktig: „aki nincs ellenünk, az velünk”.

Az ünneplésnek sokféle módja van.

A villamosmegállóban Bartháné az apósával. Az öreg nem teljesen ura önmagának. Nyakában uzsonnatáska, kezében bádogkulacs.

– Mindjárt jön, Papuska, a hatos, utazhat doszt. Végállomásig és vissza. Ünnep van. Hallja a zenét?

– Utazás, ablakban a város – dünnyögi önfeledten Papuska.

Nagy csikorgással érkezik a sárga szerelvény. Bartháné feltaszigálja az öreget, zörögnek a kopott zakón a munka hősének alumíniumkitüntetései.

– Várjon az elvtárs, csak leteszem a papát, aztán majd jövök érte – hadonászik a vezető felé. – Egy-két menet, azt imádja, hadd örüljön a papa. – És már szökken is le kecses kismamacipőjében a lépcsőn.

– Ne menjen sehová. Hallja, Papuska? Viszi a kocsi, ma nincs kalauzfrász, szabad jönni-menni. – A peronon állva integet a derűs arccal uzsonnáját majszolni kezdő öregnek.

Egy helikopter emelkedik fel méltóságteljes lassúsággal. Propellerje árnyékot vet a felfelé bámuló fejekre. Csupa elragadtatott arc. Az iskolások ünneplőbe öltözve, kék és piros nyakkendővel a nyakukban. Papírzászlók surrogásában tekintetüket a dísztribünre, felette pedig a kék égre vetik. Onnan remélnek egy vékony sugárnyi napsütést. A lánctalpak által felmart Felvonulási téren már az emlékei sincsenek meg a ledöntött szobroknak, a betonba taposott reményeknek, a jobb élet vágyának.

Újabb és újabb emlékfoszlányok úsznak be a guruló fémdobozba.

A Felvonulási tér rideg, betontömbökkel tagolt ormótlansága. A katonák menete után indulhatnak a mellékutcában fegyelmezett sorokban várakozók. Lelkes tömeg, ünneplő emberek. Mi mást tehetnének?

Közöttük áll Ákos, Peti, Krámer. Kicsit távolabb a náluk nagyobb Gál. Hátrébb Évi, kócos keseszőke, bájos mosolyú kiscsaj, imádatuk közös tárgya.

A kötélkordonnal elkerített téren rengeteg ember várakozik. Hatalmas tribün vet árnyékot az arcokra. Gyűrött arcú zsaruk vigyázzák a rendet. Munkásőrök, hasukon gombot feszítő, kihízott uniformisban. Hideg izzadság patakzik homlokukról.

Sör-virslis népünnepély a közelmúlt feledtetésére.

A helikopter tesz két kört az emberek feje fölött, majd lassan imbolyogva leereszkedik. Egy férfi lelkesítő szavakat kiabál a megafonba: „Éljen és erősödjék… a világforradalmi erői… egy az utunk, és építjük és legyőzzük… embert küldünk a világűrbe…”

A felnyíló ajtóból két férfi ugrik ki, vörös zászlót lobogtatva. A légcsavar ereje testükre szorítja a kibomlott zászlót. Küzdelmes burleszkké téve görcsös futásukat.

Sokáig őriztem egy óvodai kirándulás képét. Kiöltözve, egymás kezét fogva álltunk a Népek Vezérének gigantikus szobra körül. Soha más fényképen nem voltam így kiglancolva. Iszonyú kiskölykök voltunk, talán ártatlanok, bár ebben nem hiszek. Azt hiszem, ez csak illúzió. Jobbnak teremtettünk, mint amilyenek vagyunk.

A szobrot ledöntötték, a fényképet nem találom. Elég, ha emlékszem rá, ez is velem történt, de hogy mi lett óvodás társaimmal, azt már nem tudom.

Rutinná vált az új rendben létezés. A lapok alig észrevehetően tudósítanak a bűnösnek minősített miniszterelnök gyáva, méltatlan kivégzéséről. A szemek gyorsan továbbsiklanak a hír fölött.

Talán egy pillanatnyi csend, egy visszafojtott sóhaj szakad fel, de a tekintetek gondosan kerülik egymást. Nem kérdezünk, és nem ítélkezünk. Gyásztól megfosztott, földre szegezett, fénytelen tekintetek. Közös élménnyé válik a bűntudat, mígnem a pórusokba ivódott szorongás megszüli a közös önfelmentést. Mint annyiszor ezen a tájon.

Csak néhány lakásban gyújtanak gyertyát a behúzott függönyök mögött a fényképen mosolygó államférfi emlékére. A jeltelen sírban a mártír, arccal a földnek, eltemetve. Még mindig veszélyes. Így is fenyegetően élő. Jobb nem is beszélni róla.

A rádöbbenés és a rémület hullámzásában vergődöm.

Az emlékezés szikrái cikáznak a fejemben.

Fekszem a mentőautóban, és belőlem hívódnak elő az epizódok.

Halálfélelmem és az emlékképek rendszertelen rendszere.

Talán segít, hogy úrrá lehessek a rettegésen.

Az emlékekbe tolakodó önképem, helykeresésem, létezésem értelmezése torzítja a valóságnak vélt képet, de mégis megteremti a magam igazságát.

Legalábbis a vélt igazságot, amely mentséget ad a létezésre, a kikönyörgött, kierőszakolt önigazolásokra.

Reményt, hogy helyem van itt, ide tartozom.

Nem lehet kitaszítani, kirekeszteni saját létezésem keretei közül.

Hiszem.

Szeretném.

Az emlékek rögzítése agyam lebomlásának dokumentációja.

Valami felmerül a félmúltból, félálomban, maradék öntudatom mélyéről, az emlékezés zárványaiban.

Ismerős emberek, terek.

Vagy csak ismertnek szeretném tudni, abban a kétségbeesésben, amelyet nem tudok kifejezni, bár érzékelhető lekötözött testem erőtlen feszülésében, ebben a négykerekű lét-ladikban, mely izgatott zökkenésekkel navigál a túlsó part felé.

Rádöbbenek, csak artikulálatlanul nyöszörgök, torz hangokat préselek ki, amelyeket senki sem érthet.

Üvegbúra borul rám.

A gyermekkor elmúlik, ahogy Nena néni sem jött már többé. Áldott Nena.

Eredetileg Ernesztina volt, de ezt a kacifántos nevet Juditka nem tudta kimondani, így lett belőle Nena.

Gyöngyöző nevetéssel fogadta újrakeresztelését. „Még jó, hogy a Schnábel név nem került sorra!”, mondogatta később. Ő volt Anya imádott dadusa, aki havonta érkezett teli kosárral. Befőttel, lekvárral, tojással megrakottan. Még egy csokor mezei virág is elfért a kosárban. Ákos Anyától örökölte ennek a drága, sváb asszonynak ölelő karját, mesélő szívdobbanását. Ő nem szülhetett, ura korán elhalt, és a szegénység nem adott neki újabb kérőt.

Anyával volt a legszörnyűbb időkben is, sajátjaként szerette, óvta: „Lett nekem Juditkám – mondta –, ahogy az én Jézusom akarta.”

Az ostrom alatt nem ment haza, senki sem várta, a szíve is ide szögezte, a kislányhoz, szeretettel gondozott öregeihez. Hetekig a Zsidó Aggok Házának pincéjében húzta meg magát. Az oroszok kergették vissza a falujába. Élete végén az emlékeibe kapaszkodva, egyedül kóborolt az öreg parasztházban, és csöndben aludta át magát az árnyas verandán az angyalok halk szavú birodalmába.

A Hungária körúti házra nagy lakat került, meg pecsétes okmány a dupla szárnyú kapura.

Mindenkinek mennie kellett.

Nagyiéknak, Nenának is.

Laktanya lett az egykori idősek menhelyéből, katonák feküdtek bele az öregek ágyneműjébe.

Nena a ronda, nagy bérházban is – a sebtében berendezett nyomorúságos lakásban, amelyet kapkodva utalt ki Anyáéknak az új hatalom – meg-meglátogatta imádott, időközben felnőtt Juditkáját.

A konyhai hokedlin, fájós hátát a falnak támasztva merengett a múló idő érzéketlen gonoszságán.

Ákos számára boldogság volt az ölébe fészkelődve belesimulni a keményített szaténblúzba. Ugyanott ülni, ahol régen Anya is ült, azokat a meséket hallgatni, amiket ő is szeretett, és Nena gyengéd simogatásával elaludni ebéd után.

„Olyan az élet, mint a sivatagba szórt homok. Nem tudjuk, hol hullik le a szem, mi tapasztja a többi homokszemhez”, idézgetett Nena egy régi, kalendáriumban olvasott bölcsességet.

Szemére lassan ránehezedett az álom. Eres kezét ölébe ejtve szundikált, a magába temetett mondatok helyett csak halk horkanások hagyták el ajkát.

Fekete ruhába rejtett szívjóság, biztonság, ölelő melegség.

Ákos ilyenkor csak lábujjhegyen araszolt a konyhában, remélve, hogy az idő megállítható.

Sohasem éljük meg a pillanat jelentőségét.

Súlyos mulasztás ez magunkkal szemben.

Visszatekintve talán lehetséges az ilyesmi, de a történések során csak az egymásra pergő másodpercek súlya létezik.

A történtek rekonstrukciójában korrigáljuk mulasztásainkat.

Mintha pótolható vagy jóvátehető lenne a veszteségünk.

Nena vizesedéstől elnehezült, ringó léptek sokszoknyás hullámzása egyszer csak eltűnt a pályaudvar irányában, és Ákosnak meg kellett értenie, Anya nem viheti őt magával a búcsúztatásra.

A sok sírás, a fejkötős asszonyok panaszos kántálása nem gyereknek való.

Ákos soha nem kérdezte meg, hol temették el. Valahogy elmulasztotta.

* * *

A srácok arcán pattanások tarkállanak, girbegurba szőrszálak pelyhedzenek. Nekik ez a tér, ez az idő, ez a történelem adatott. Ebben kell megtalálniuk önmagukat, ebben kényszerülnek megélni az ősök történeteit és saját sorsukat.

A hétköznapokban új remények és új hősök születnek.

A nyirkos gumilepedőhöz bilincselve nézem a fejem felett tükröződő sárga fényt. A kereszteződésekben zöld-vörös színesíti a fényjátékot a kocsi műanyag plafonján.

Egy-egy zökkenés, kanyar, szememben néha házak, homlokzatok részletei, a homályos képek alapján sejtem, merre megyünk.

Ismerős ismeretlenség életem színterein.

Valós és feltételezett történetek.

Az emlékezés önkénye, ahogy megélem a múltamat.

Most csak ebbe kapaszkodhatok. Ez tart életben.

Emlékezem, tehát vagyok.

Kölykök voltunk.

Áldott tudatlanságban élveztük a napfényt, a simogató szellőt, a pillanatok ígéretét.

Egy szép napon az utcán szokatlan zsivaj, nyüzsgés hullámzik végig. Izgatott felnőttek rohangálnak, kezükben újsággal. Néhányan kisebb csoportokban állva magyaráznak egymásnak.

Ákos is vesz egy újságot a Fagylaltsaroknál álló újságosbódé előtt fülsiketítőn üvöltöző rikkancstól.

– Ember a világűrben! – óbégat a rikkancs a Pátria presszó előtt. – A kozmosz hőse. A szovjet nép világraszóló diadala. Rendkívüli kiadás!

Tolong körülötte a tömeg. Tágra nyílt szemekkel olvassák a vastagon szedett betűket. A két fiú is izgatottan lapozza fel a „rendkívüli kiadást”. Újra és újra elismétlik az újságírói fordulatokat, szlogeneket. Eufóriában hullámzik körülöttük az utca.

Nem tudom, milyen messze van az ég, és mily távoliak a csillagok.

Néha azt gondolom, ha akarnám, megérinthetném őket.

Azokat is, akik a felhőkben rejtőztek el, és onnan néznek le rám.

Ezt nagyon szeretném.

A szemükben láthassam magamat.

A bérházak között méltóságteljes barokk épület tör tornyával az ég felé. Az Avilai Szent Teréz Plébániatemplom már az 1800-as évek óta menedéke a híveknek. Messze zengő harangjai meghittséggel töltik meg a piszkos utcák, szűkös lakások világát. A terézvárosi templom elé érve Krámer hunyorogva int a kapuban megtorpanó Ákosnak:

– Győztek a komcsik, ott röpködnek az Isten lábánál.

Ákos nem válaszol. A kapuban áll, kezében az újsággal, és befelé néz, a padokban ülő embereket figyeli.

– Öregem! Ez már a világvége! – hallja a háta mögött Krámert.

– Hogy félhetett az az ürge odafent, egyedül. Tuti imádkozott – mondja Ákos az egyik bejárati oszlop takarásába húzódó Krámernak. – Mi lett volna, ha végül nem bír visszajönni?

Aztán elfintorodik, és maga elé tartva a szétnyitott újságot, amelynek címlapjáról egy kedves férfi mosolyog, továbbindul. Krámer utána.

A kocsi a gyorsulás-lassulás ritmustalanságában lötyög.

Fázom.

Vacogok a rám terített dohos pokróc alatt.

Nem pontosan tudom felidézni, mi is történik velem. Még kevésbé, hogy mi történt, mielőtt a fémesen zörgő ágyon a kocsiba csúsztattak.

Nehezen szuszogó, elcsigázott arcú, piros egyenruhás férfi igazgatja elnehezült testemet a kocsiban.

Szakszerű, nem barátkozós fajta. Ki tudja, hányadik életmentése ez.

Nem érzem a testemet, így a fájdalmat sem. Hál’ istennek.

Tudom, valami nagy baj lehet, ezt látom az arcokon…

Kezdődik az esti mise. Néhány néni imbolyog a templom bejárati korlátjába kapaszkodva. Az ódon falakról letekintő szentek sejtelmes félhomályba burkolódzva várják a híveket. Zsebkendőkbe fojtott szipogás, zsolozsmázás révületébe burkolt fohász, remény. Lehunyt szemű áhítat a padsorokban ülők arcán. Halk imáikkal nem keresnek magyarázatot a világ történéseire, csak valami csendes reményt mormolnak, hogy nincsenek egyedül, hogy késik még a világvége. Harangszó verődik a házak falának, és onnan szabadulva, halkulva kapaszkodik az ég felé.

Ákos még mindig a mellén szétterített újsággal vonul az utcán. Gagarin, a hős, már messziről ránevet a szembejövőkre.

Amikor belépnek a házba, Peti a poroló alsó keresztlécén ülve lóbázza a lábát. Ákos kelletlenül indul meg felé. Krámer lassan utána. Kivár, és figyeli, mit fog tenni a barátja.

Ákos komótos léptekkel vág át a keramitkockás udvaron. Mellén még mindig ott virít az újság.

– A fenének kell ez a műsor! – morogja halkan Krámer, de Ákos nem reagál. Megáll Peti előtt, és magabiztosan vigyorgó barátjára szegezi a tekintetét. Nézik egymást. Peti gunyorossága lassan átváltozik zavarrá.

– Apám, ez kilépett a világból! – bök az újság felé. Ákos lassan bólint.

– Elszállt! De lehet, kamu az egész.

– Mennyből az angyal – kotyog közbe idegesen Krámer, de már bánja is. Visszalép Ákos mögé.

– Lehet, csak duma, trükk. Tudod! – bölcselkedik Peti.

Húzná az időt, de Ákos hallgatása egyre jobban feszélyezi.

– Csak dumálni akart velem – mondja végül halkan Peti. – Úgy gondolta, hogy velem lehet dumálni. Az Éva – mondja lassan, visszanyerve magabiztosságát.

Krámer fél, és megint idegesen közbekotyog:

– Jó az nekünk, hogy ruszki?

De sem Ákos, sem Peti nem figyel rá, egymást nézik. Tekintetük egyre távolabbra löki őket egymástól.

A fel-le merülő képek között keresgélem magamat.

Azt remélem, még ura vagyok a pillanatnak.

Mire felidéződik egy-egy kép, már szét is pattan, üvegrobbanás szilánkjai, hogy helyére más múlttörmeléket sodorjon az emlékezés bizonytalansága.

Azt sem tudom, mi az, amit kimondok, mi az, amit nem, és ebből mit érthet egyáltalán az, aki fölém hajolva elemlámpával vizsgálja a szememet.

Azt hiszem, a pupillámat.

Még élek, bár most éppen nem látok arcokat, csak tejmaszatos árnyakat. Vajon tudja-e ezt a mentőápoló?

Nem tudom, miként jelezhetem, próbálom megértetni, mi történik velem.

Éva jön a millenniumi sugárút felől.

Tini bombázó. A Csányi utcai szőke ciklon. Klauzál téri affektáló csicsergés. Bal kezében egy komikus kinézetű női retikül. A másikban piros lufi. A suliban kapták a rajvezető tanár pajtástól. Vihogva nézik a gumira festett Lenin-pofát, amely a cukorspárgát rángatva ide-oda csapódik a szélben. Éva megáll, várakozóan billegeti magát anyjától elcsórt cipője sarkán. Haját igazgatva elvigyorodik. Bakfis báj, koravén romlottság. Srácok álmatlan éjszakáinak gyerekképű démona.

A kocsma előtti telefonfülkében Ákos és Peti préselődnek az üvegfalnak. Igyekeznek „telefonálást” mímelni. Peti lapozgatja a könyvet, mintha egy számot keresne. Ákos eltúlzott mozdulatokkal tárcsáz, Peti az üvegnek lapulva jelzi, foglalt a vonal.

Évának tetszik a két fiú idétlenkedése. Érzi, hogy neki szól a műsor. Peti gonoszkodik:

– Tuti, hogy nem zúgott beléd. Hiába csinálod, kampobasszó. Akkor nem császkálna Gállal.

Ákos nézi Peti pattanásos képét, újból tárcsáz. Feszélyezi, hogy Éva figyeli őket. Mintha egy üvegketrecben lennének. Ákos dühödt.

– Te nekem ne szövegelj, seggfej! – sziszegi Petinek mosolygást színlelve.

Peti sértetten kilép a fülkéből.

– Figyelj, nem muszáj nekünk dumálnunk! – Ákos kényszeredetten mosolyogva szól utána, de addigra már becsapódik a fülke ajtaja.

Ákos zavartan, Éva tekintetét kerülve lép ki a fülkéből. A lány pisze orrocskáját felemelve a távolba kémlel.

Peti néhány lépés után visszafordul.

– Na, mi van? Jössz már?

Ahogy Ákos utoléri, Peti tovább gonoszkodik:

– Ha a Gál smárolhat vele, akkor hiába arénázol. – Ákos szótlanul lépked Peti mellett.

Gál fordul be a sarkon. Megtorpannak.

– Hülye, maradjál! – bök fejével Gál felé, aki teniszlabdát pattogtatva jön feléjük.

Peti odabiccent neki.

– Helló – aztán tagoltan megismétli –, azt mondtam, Hel-ló!

Gál nem reagál. A két fiú néhány lépés után visszafordul. Tettetett lazaság, feszülő indulat, kamaszos zavar. Gál most karolja át Éva vállát. A körút felé kanyarodnak. Magabiztosan, kihívóan, megleckéztetve a kiskrapekokat.

A fiúk maguk elé meredve baktatnak tovább a tér felé.

Krámer, az örökmozgó, elálló fülű kamasz csörtet feléjük.

Megáll Ákos előtt, zavartan vigyorog.

– A Gál! A Gál elvette a levelet! Én meg akartam enni, de belenyúlt a számba az ujjával. Kettővel! – És meg is mutatja, hogy történt.

Peti felröhög. Ákos szótlanul indul a tér felé.

Krámer vigyorogva magyaráz a nyomában araszolva:

– Hu! Olyan szemét volt, rögtön elolvasta.

Ákos megvonja a vállát, fintorog.

– Itt költészetről beszélni! – Peti grimaszol.

– El vagy homályosodva, hapsikám! – idézi az egyik filmélményét. – Ez a bringa elment!

Most húzza le a soklépcsős pincekocsma vasrácsát a kaftános segéd. Titokzatos világ ez, ide csak az ortodoxok mehetnek le borért. Az néha megröhögteti a srácokat, ahogy egy-egy kalapos, kaftános a kóser bor alattomossága miatt billegve közlekedik a lépcsőn. Különösen sábeszkor mókás, ahogy a szűkös utcán énekelve, tánclépésekkel masíroznak a máskor falak mellett osonó férfiak. Egy hosszú utcányi út, talán százötven lépés, de nekik ez a felszabadult öröm, a hagyományok ünneplésének terepe. Átszellemült arcuk, égre meredő tekintetük, táncoló kezeik, gesztusaik, az üdítős üvegekben lötykölődő bor egy távoli, sejtelmes világot rajzol a srácok szeme elé. Ákos a fal mellé húzódva nézi őket, és Krámer is elfelejti szokásos grimaszoló bohóckodását.

Próbálom követni, mi történik velem.

A megfigyelt és a megfigyelő szemszöge egymásba csúszik.

A látó és láttatott azonos.

Ez egy feltételezett valóság, még ha minden szikráját hitelesnek is élem meg.

Az egymásba épülő időben minden egyszerre és egymástól függetlenül történik, és mindez összefüggőnek tűnik.

Ez a rám boruló időpáncél, az objektívnek vélt és a személyesnek megélt elmúlásfolyam a létezésem kerete.

Ákos a barátaival, mint szinte mindig. Kis csapatuk most ér ki a térre.

Klauzál tér! A világ közepe.

Otthonuk, biztonságuk, közös menedékük. Poros, piszkos, kitaposott fűcsomókkal csúfított otthonpótlék. Elvétve emberek is ücsörögnek ebben a nagyvárosi díszletben.

Néhány zsugázó nyugdíjas az asztaloknál, a partikba belekotyogó kibicek kupacokba gyűjtött aprópénzzel.

Az egyik pad körül a szokásos csődület. A hunyorgó, vaksi Weisz úr sorra nyeri a sakkpartikat. Forintos alapon játszik, szinte verhetetlen. A táblát csak homályosan látja, de, fejében számtalan parti bölcsességével, atyáskodó hümmögéssel veri partnereit.

Itt csak a fekete-fehér mezők törvényei számítanak, ezekben biztonságban érzi magát. Korábban matematikát tanított, de a háború után már nem volt ereje visszamenni a gimnáziumba.

Túl sok eltorzult diákpofát látott.

Korrepetálásból él. Kap valami rokkantnyugdíjat is. Nincsenek igényei. Talán csak annyi, hogy unokája békében élhessen.

– A Weisz én vagyok, a fekete a partner! – ismételgeti a viccesnek gondolt mondókáját a táblára bökve.

Unokája két paddal odébb pókerezik. Nehéz kenyér ez Pityunak, a simlis stricik mellett folyamatosan veszít. Képes elbukni nagyapja minden nyereségét, aztán meg ékes káromkodások közepette dühöng.

Igazi antitalentum, de Weisz bácsi nem bánja. Így legalább a közelében van ez a kétéves korában árván maradt, szerencsétlen kölyök. Ketten maradtak, egymásra utalva, egymást kényszerűen elviselve.

Esős napokon a sakkpartik a csarnok kofaasztalain folynak.

Az öreg elmaradhatatlan, egyszemélyes intézménye a térnek. Harmincnyolcban, az utolsó sakkversenyen, amelyen indulhatott, fővárosi bajnok lett. Ezt minden alkalommal elmondja a hallgatóságának.

A kismamák ilyentájt viszik haza babakocsiban szundikáló gyermekeiket. A vékony aszfaltúton Tihanyi Mari tolja aprócska gyermekét. Ákos idegesen formálja magában a köszönést. A „csókolom” túl idétlen, a tegezés nagyon bizalmaskodó.

– Pechje volt. A Szabóné mondta. Érted? – mondja Petinek, fejével a kismama felé bökve.

A kismama szerencsére megelőzi.

– Szevasz Áko-bákó!

Ákos zavarban, de hálásan cirógatja meg a kisbaba fejét. Örül neki, hogy ilyen bizalmas kapcsolatban van egy felnőtt nővel. Miután Mari eltávolodott, áhítattal megjegyzi:

– Uramatyám, mekkora tüdők!

Peti letromfolja:

– Mert szoptat, attól tejcsárda!

A homokozó túloldalán a Stia testvérek lábtengóznak.

A fiúk leguggolnak a homokozó szélére. Ákos kicsit bizonytalan, beszállhatnak-e.

– Mi van, Vigyori?

Krámer közelebb húzódik Ákoshoz, vigyorog, úgy kérdezi:

– Tényleg csókolóztál vele?

Ákos a fiúra néz, aztán a Stia testvéreket figyeli. Nem válaszol. Peti szerencsére nem hallotta Vigyori kérdését.

– Fantasztikus, hapsikám! – mereng el Ákos az álomképen. Lehunyja a szemét, és Évára gondol. Arra, hogy tényleg megcsókolja a lányt.

– Be lehet szállni? – hallja Petit, de még szeretné egy kicsit őrizni a lány képét. Nem nyitja ki a szemét.

– Tengózhatunk! – hallja a kisebbik Stiát. Ákos érzi, hogy Peti feltápászkodik mellőle. Ő sem kéreti magát, beáll a négyzetbe, de valahogy nem megy neki. A Stiák eleve mindig jobbak, de ma különösen siralmas az állás.

A mosdatlan, mindig rossz szagú ikrek nagymenők. Pénzben szoktak játszani – felnőttekkel is. Kicsi a kockázat, mindenkinél jobbak. Ők már nemegyszer söröztek is a sarki csehó ajtajában állva. A faterjukat senki sem ismeri. Vagy soha nem is volt, vagy már évekkel ezelőtt elszippantotta őt a megnyitott határok vákuuma.

Erről nem lehet velük dumálni. Az anyjukról meg nincs mit. Hallgatag, mindig a falak védelmében megbújó törékeny asszony. A körúti szállodába jár takarítani. Meg hétvégén az orvosékhoz. Egyébként csak otthon ül, és egy hangosan csattogó gépen megállás nélkül ronda színű pulóvereket köt, amelyeket aztán a piacon Oláhné árul.

– Mint a cukrot, veszik, aranyom! Csak rángassa azt a masinát! – mondja negédes mosollyal Oláhné, tisztes hasznot kaszálva.

Hiába korholja Peti, Ákos nem tud figyelni a labdára.

Unja. Az utolsó poén után szertartásosan kezet ráznak. Petit majd megüti a guta.

– Tudom, a sérülésed! De hát, te született sérült vagy! Retardált! – kopogtatja meg a homlokát.

Ákos nem reagál.

– Legalább mellre tudnád venni a labdát! – dühöng tovább Peti, amikor leülnek egy padra.

Ákos szétvetett karokkal, szemét lehunyva álmodozik.

– Lyukas a fülcimpája, átlátszó!

Peti rá sem bagózik.

– Óvodások, ébresztő! – vigyorog előttük ismét a lapátfogú Krámer.

– Mit üvöltözöl, okostojás? – Ákos feláll, Krámer mellé lép. Elindulnak. Peti néhány lépéssel mögöttük.

Krámeren, azaz Vigyorin lóg a használt kordnadrág, és lötyög rajta az apjától örökölt, kinyúlt pulóver is.

– A körmödet azért kipucolhatnád! – veti oda Vigyorinak. Aztán megsajnálva a riadtan pislogó fiút, hátba veregeti.

A mindig vigyorgó Krámer hálásan enged fel.

– Te, a Gál felvitte magához! – mondja nyögve-bőgve.

Ákos megáll. Nézi a zavartan vigyorgó, bizonykodó Krámert.

– Az anyám életére esküszöm! Még a lépcsőházban is figyeltem őket! Rohadék az a Gál! – mondja vérvörös fülekkel.

– Szegény muterod! – morogja Ákos. Reméli, Peti nem hallotta. Indulatait visszafogva vállon veregeti Krámert.

– Ma postanap van. Mindjárt írok neki! Ha gáz van, legfeljebb megkajálod. – A lapátfogú megkönnyebbülve vigyorog.

– Hülye gyerek! Szombat van! Zárnak! Siess!

Peti megy be a trafikba. Ákos attól tart, hogy az ismerős trafikos szagot fogna a heti háromszori levelezéstől.

Peti egy rózsaszín borítékkal tér vissza.

– Illatos, apukám! Baba segge! – Ákos utálkozva forgatja ujjai között ezt a szörnyűséget, Krámer azonban fel van dobva.

– A zoknimban mégsem küldheted!

– Maradj már! – rúg feléje, de Vigyori elugrik.

Ákos a kerítésre ülve fogalmaz. Peti flegmán elnyújtózva egy padon ül.

Krámer a zsebéből előhalászott tollat nyújtja felé. Lenyűgöző, vetkőzős toll. Ide-oda forgatva bukkan fel a tinta mögött a meztelen kínai csaj. Krámer szertartásosan nyújtja Ákos felé.

– Be ne rondíts az izgalomtól! – töri le lelkesedését Peti.

Ákos komolykodó képpel bámul maga elé. Krámer moccanatlanul figyeli. Peti érdektelenséget színlelve bámészkodik.

– Rózsaszín papírra nem lehet írni, nyálgép! – töri meg a csendet Ákos.

Krámer óvatos mozdulattal ereszkedik le Ákos mellé.

– Ez a hatodik levél, ugye? – kérdi halkan, de Ákos rámordul.

– Ne vakerássz, mert elfelejtem az egészet! Hetedik. – Szétteríti a térdén a papírt, és a megszólításon hezitálva ír.

Bizonytalan. Ezek a seggfejek őt nézik.

„Éva! A téren, egy kerítésen ülve írok. Ezért csúnyább az írásom, mint a múltkor. Persze ettől még nem válaszoltál nekem. A többire sem. Vasárnap elmehetnénk moziba vagy esetleg a Dagályra, és akkor ebédre hazaérsz, és a mamád sem balhézik.

Kérlek, válaszolj.

A Krámer elhozza.

Szia: Ákos”

Lassú mozdulatokkal benyálazza a borítékot. Maszatos ujjaival lapogatja. Átnyújtja Krámernak. A lapátfogú ünnepélyes mozdulattal átveszi a levelet.

– Rohanok! – harsogja, és valóban rohan.

Peti gonoszkodva kiköp a fogai között.

– Apafej! Van a Kertész 10-ben egy nő, gimis. Kiscsajokkal puszedlizik, mint egy óvodás a trolimegállóban. Akkora dudák! – És a hülye gyerek széles gesztussal mutatja is.

Ákos szótlanul feláll, elindul hazafelé.

Eszméléseim pillanataiban azt találgatom, merre zötykölődik a mentő.

Ellenségesek a hangok, rám dőlnek az ablakrésben látott házak, gonosz kátyúkban zökken a mentőautó.

Nem akarom, hogy így legyen. Nagy erőfeszítésbe kerül, hogy az emlékekbe visszatalálva mosolyt, gyengéd érintéseket idézzek fel.

Ragaszkodom ezekhez a pillanatokhoz. Legalábbis remélem, hogy képes vagyok még erre.

Ákos otthon, az üres lakásban. Szinte mindig. Anya későn szokott hazaérni.

Néha elé megy a buszmegállóba. Áll, várakozik, nézi az Operaház fényeit, és számolgat, melyikkel, hányadikkal érkezik. Mindegy is, csak jöjjön. Az elsővel nem fog, de talán a második vagy harmadik buszról már integetni fog.

Addig babonásan számol százig. Ha nem ér a számsor végére, akkor minden rendben lesz.

Kilencvenhat, kilencvenhét. Végre megjön a budai busz. Késő este Anyával kettesben haza, a kirakatok fénycsóváiban. Ákos a hűséges lovag szerepében, kicsit kihúzza magát. Majdnem olyan magas, mint Anya. „A világ legszebb utcája”, állapítják meg mindig.

A mellékutca kocsmabejáratát gondosan kikerülve, kézen fogva lépkednek. Pedig megvédené. „Bármi áron!”, bizonykodik magában Ákos. Aztán már a szoba-konyhás lakás biztonságában. Kettesben.

Nem tudom felidézni az utolsó perceket. Talán otthon történhetett valami.

Tréninggatya van rajtam. Soha nem mentem ki az utcára tréningben. Sem rövidgatyában. Városban, kánikulában sem.

Most jó érzés, hogy melegít a bolyhos bélés.

Csak ne lenne ez a rettenetes feszítő érzés. És a vele érkező fájdalom.

Kiszolgáltatottá tesz.

A szemem is cserben akar hagyni. Már nem akar látni.

Semmit.

A házak ablakai is vakon néznek rám.

Elpiszkolódott ablaktáblák, pergő vakolat.

Eltakart szemű, gyászoló öregasszonyok.

Krámer bekanyarodik a hatalmas, vörös téglás falakkal körülvett „gettóudvarra”. Rejtélyes, titkokkal terhelt zárt világ a Dob utcában. A keramitkockák alá mélyen beivódott vér és könnycseppek, eltemetett fohászok. Nyikorogva csukódik be mögötte a nagy, díszes vasajtó. Az udvar néptelen, barátságtalanul rideg.

Besurran a padokkal zsúfolt terembe. A viaszosvászonnal letakart asztalon kalácsmaradék, elpiszkolt teáscsészék. A bársonnyal takart asztalnál nagy szakállú férfi görnyed egy imakönyv fölé. Félig hunyt pillái mögül nézi a teremben akadozva olvasó gyerekeket. Hályogos szemével alig látja a srácokat.

Igen vegyes társaság. Apróktól a suta, nyakigláb kamaszokig. Eltűnt emberek hiánya, egykor népesebb közösség túlélési reménye ez a sok gyermekarc. Van, akinek kunkorodó „tetűhinta” lóg ki a sapkája alól, de olyan is akad, aki kopaszra borotvált kobakkal betűzgeti, ujjaival követve, a nehezen megfejthető jeleket. Szívekbe, agyakba, ujjbegyekbe zárt múlhatatlan örökidő.

Ismertem az utca macskaköveit, a furcsa kanyart, amelynek a közepéről nem lehetett látni a kiutat ebből a zárt világból.

Kicsit zavart, hogy itt kell végigmennem az iskoláig és vissza.

Mindenki látja, kik között sétálok. És ha nem akarom, akkor is úgy néznek rám, mint aki közéjük tartozik.

Láttam magam előtt a már rég lebontott deszkapalánkot, amely szétválasztotta a világot ők-re és mi-re.

Meglepetten érzékeltem, hogy kicsit magasabbra emelem a lábam a sarkon, amikor átlépem ezt a belém égetett láthatatlan demarkációs vonalat – fogvatartottak és őreik között.

Tudtam, ez nem is olyan régen még valóságos határ volt az életre és a halálra ítéltek között.

Sohasem fogom megérteni, hogyan történhetett meg az emberiség ezen szégyene.

Mindenki mindent látott, mindenkinek tudnia kellett, milyen sors vár a bedeszkázottakra, mégis megtörténhetett az, amit soha nem lehet elmondani a maga teljességében.

A darabokra tört lélek botlatókövei közt botorkálok.

Krámer kicsit lecsúszva ül az imateremben. Inkább álmodozik a betűk formáját követve, mintsem olvasni próbálna. Ha hunyorít, hajóformákat, házat, madárszárnyakat lát. Sok ezer éves üzenetek vágyakról, reményről. Talán így születtek ezek a betűk – betűkbe formált szavakon túli üzenetek. Krámer most vigyor nélkül ül, egészen a falhoz húzódva, és a betűk formájában keresgél múlt-meséket. Ez a játék tetszik neki. Hunyorogva képzelődik. Sivatagot, tengert, imakendő alá rejtett arcokat, menekülő tömeget.