A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Alain de Botton: The Course of Love

Hamish Hamilton, an imprint of Penguin Books, London, 2016

Fordította: Papp Bertalan

Borítóterv © Monica Ramos

Tördelte: Gelányi Mariann

Korrektor: Kótai Kata

Copyright © 2016 by Alain de Botton

All rights reserved.

Hungarian translation © Papp Bertalan, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-693-4

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

John Armstrongnak,
Mentoromnak, kollégámnak, barátomnak

TARTALOM

ROMANTIKA

FELLÁNGOLÁSOK

A SZENT KEZDET

SZERELEMBEN

SZEX ÉS SZERELEM

A LÁNYKÉRÉS

MINDÖRÖKKÉ

BUTASÁGOK

DUZZOGÁS

SZEX ÉS CENZÚRA

INDULATÁTTÉTEL

EGYETEMES FELELŐSSÉG

TANÍTANI ÉS TANULNI

GYEREKEK

LECKÉK SZERETETBŐL

BÁJ

A SZERETET KORLÁTAI

SZEX ÉS SZÜLŐSÉG

A MOSÁS PRESZTÍZSE

HÁZASSÁGTÖRÉS

A HŰTLEN

PRÓ

KONTRA

KIBÉKÍTHETETLEN VÁGYAK

TITKOK

A ROMANTIKÁN TÚL

KÖTŐDÉSELMÉLET

ÉRETTSÉG

HÁZASSÁGRA KÉSZEN

A JÖVŐ

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

ROMANTIKA

FELLÁNGOLÁSOK

Málagától fél órára keletre, egy sziklás kiszögellésen áll a szálloda. Családosokra tervezték, így akaratlanul ugyan, de közszemlére teszi a családhoz tartozás nehézségeit, különösen az étkezések során. Rabih Khan tizenöt éves, az apjával és mostohaanyjával nyaral. Asztaluknál komor a hangulat, a beszélgetés akadozik. Rabih anyja három éve halt meg. A vacsorát mindennap a medencére néző teraszon tálalják. Rabih mostohaanyja néha tesz valamilyen megjegyzést a paelláról vagy az élénk déli szélről. Gloucestershire vidékéről származik, és kertészkedni szeret.

Egy házasság nem a lánykéréssel kezdődik, és nem is az első találkozással, hanem már sokkal korábban, amikor megszületik a szerelem eszméje, és vele együtt az álom egy lelki társról.

Rabih először a csúszda mellett pillantja meg a lányt. Egy évvel lehet fiatalabb nála, gesztenyeszín haja fiúsra nyírva, bőre barnás, végtagjai karcsúak. Csíkos tengerészfelsőt, kék rövidnadrágot és citromsárga papucsot visel. Jobb csuklóját vékony bőrszíj fonja körbe. A lány Rabih felé pillant, és ahogy visszaül a napozóágyra, mintha egy félmosoly futna át az arcán. Órákig nézi a tengert elgondolkozva, időnként a körmét rágva zenét hallgat a walkmanjén. Két oldalán a szülei: az anyja egy Elle-t lapozgat, az apja pedig egy Len Deighton-kémregény francia kiadását. Rabih csak később, a vendégkönyvből tudja meg, hogy Clermont-Ferrand-ból jött, és Alice Saure-nek hívják.

Korábban soha még csak hasonlót sem érzett ahhoz, ami most pillanatok alatt átjárja. Az érzés nem kapcsolódik szavakhoz – azok el sem hangzanak közöttük. Mégis, valahogy mintha mindig is ismerte volna, mintha a lány kimondottan az ő létezésére, és különösen a benne rejlő, kusza fájdalomra adna magyarázatot. A következő napokban Rabih távolról figyeli a szálloda körül: reggelinél, ahogy egy virágos szegélyű, fehér ruhában joghurtot és barackot zsákmányol a büféből; a teniszpályán, ahogy elragadó udvariassággal és erős akcentussal magyarázkodik a fonákja miatt; és egy (látszólag) magányos séta során, ahogy a kaktuszokat és a hibiszkuszokat nézegeti a golfpálya szélén.

Nagyon gyorsan kialakulhat bennünk a bizonyosság a másik emberről, hogy ő a lelki társunk. Ehhez nem kell beszélgetnünk vele, még csak a nevét sem kell tudnunk. A tárgyi tudás egyszerűen nem számít. Az intuíció viszont igen: a spontán megszülető érzés éppen azért tűnik olyan pontosnak és megbízhatónak, mert áthágja a józan ész szabályait.

A fellángolást egy sor alkotóelem váltja ki: egy citromsárga flipflop papucs, amely hanyagul lóg a lány lábfején; Hermann Hesse Sziddhártája, amelynek puhafedeles példánya a lány törölközőjén hever a naptej mellett; a lány formás szemöldöke; szórakozott hangneme, amellyel a szülei kérdéseire felel, és ahogyan a vacsoránál csokimousse-t majszolva a tenyerében pihenteti az arcát.

Rabih ösztönösen egy teljes személyiséget hív elő a részletekből. Ahogy a szobájában fekszik, a ventilátor falapátjainak forgásába meredve elképzeli közös életük egész történetét. A lány szomorkás lesz, és talpraesett. A bizalmába fogadja, és együtt nevetnek majd mások képmutatásán. Érzékeny és összetett személyiség lévén néha szorongás fogja majd el egy közelgő házibulitól, vagy más lányoktól az iskolában. Míg meg nem ismerte őt, mindig is magányos volt, senkiben sem tudott teljesen megbízni. Egymás mellett ülnek majd az ágy szélén, és játszva egybefonják az ujjaikat. Korábban egyikük sem gondolta volna, hogy két ember között létrejöhet ilyen szoros kapcsolat.

Aztán egy nap a lány bármiféle figyelmeztetés nélkül eltűnik, családja helyét egy holland pár és két kisfiuk veszi át a reggelinél. Hajnalban távoztak, hogy elérjék az Air France hazainduló járatát, magyarázza a szálloda vezetője.

Az epizódnak nincs semmi jelentősége. Soha többé nem fognak találkozni. A fiú nem is beszél róla senkinek. Nincs is miről, a lány fel sem figyelt az ő kis révedezésére. A történet mégis itt kezdődik, mert bár Rabih az évek alatt sokat változik és érik, a szerelemről alkotott elképzelése évtizedekig megtartja azt a formát, amelyet tizenöt éves korában, nyáron öltött a Hotel Casa Al Sur medencéje mellett. Töretlenül bízni fog benne, hogy két ember között egy szempillantás alatt őszinte megértés és együttérzés alakulhat ki, és hogy a magánynak egy csapásra vége szakadhat.

Tapasztal majd hasonló, keserédes vágyakozást más elveszett lelki társak után is, a buszon, a boltban, a könyvtár olvasótermében. Pontosan ugyanezt fogja érezni húszévesen, amikor egy Manhattanben töltött félév során gyakran mellette ül egy nő az északi járaton; huszonöt évesen a berlini építészirodában, ahol gyakornokoskodik; és huszonkilenc évesen, miután egy Párizs és London között járó repülőn röviden elcsevegett egy Chloe nevű nővel a La Manche csatornáról: az érzést, hogy önmaga egy rég elveszett darabjára bukkant.

A romantikus számára egy futó pillantást csupán egyetlen apró lépés választ el a nagy ívű és tömör következtetés levonásától, miszerint a másik fél mindenre kiterjedő választ jelenthet a lét kimondatlan kérdéseire.

Akár súlytalannak, már-már mulatságosnak is tűnhet ez a hév, az ösztönök előtti hódolat azonban nem holmi kis bolygó a párkapcsolatok világegyetemében, hanem maga a Nap, amely körül a szerelemről alkotott, aktuális elképzelések keringenek.

Romantikus hitnek mindig is kellett lennie, de csak pár évszázada tartják többre egyszerű elmebajnál; a lelki társ keresése mint az élet valamiféle értelme csak újabban vált elfogadott tevékenységgé. Az idealizmust mára istenek és szellemek helyett emberi alanyokra szabták át, ez a látszólag nagylelkű gesztus ugyanakkor tiltó és törékeny következményekkel terhes, mivel senki sem képes egy életen át beváltani a tökéletesség azon ígéreteit, amelyeket a másik ember élénk képzelete az utcán, egy irodában vagy a szomszédos ülésen egyszer belelátott.

Jó néhány évbe és sűrű szerelmi kísérletezésbe telik majd Rabihnak, hogy a fentitől eltérő következtetésekre jusson, és felismerje: éppen a korábban romantikusnak tartott dolgok – a szavakkal leírhatatlan intuíciók és pillanatnyi vágyakozások, a lelki társba vetett bizalom – akadályozzák meg abban, hogy megtanuljon működtetni egy párkapcsolatot. Egészen addig az lesz a feltevése, hogy a szerelem csak akkor élhet túl, ha az ember elárulja a kezdetben hozzáfűzött, csábító reményeket, és hogy egy kapcsolat életben tartásához idővel fel kell adnia azokat az érzéseket, amelyeknek köszönhetően egyáltalán belekezdett. Még meg kell tanulnia, hogy a szerelem inkább készség, semmint lelkesedés kérdése.

A SZENT KEZDET

Házasságuk kezdetétől fogva még évekig ugyanazt a kérdést teszik fel Rabihnak és feleségének, rendszerint ugyanazzal a várakozással átitatott izgalommal: „Hogyan ismertétek meg egymást?” Ők ilyenkor egymásra néznek (néha kicsit megilletődve, amikor mindenki elhallgat körülöttük), hogy eldöntsék, most melyikük mesélje el. A történet a közönségtől függően vehető szellemesre vagy meghatóra is. Belesűríthető egyetlen mondatba, de megtölthet akár egy fejezetet is.

A kezdet azért kap olyan aránytalanul nagy figyelmet, mert nem úgy tekintünk rá, mint egyetlen szakaszra a sok közül: a romantikus számára itt sűrűsödik össze minden, ami a szerelem egészét tekintve számít. Emiatt sok szerelmi történet elbeszélője egyszerűen nem tud mit kezdeni a párral, miután azok diadalmaskodtak a kezdeti akadályok felett, így végül vagy azt vetíti előre, hogy majd békésen eléldegélnek az egyelőre homályos jövőben, vagy megöli őket. Amit mi szerelemnek nevezünk, az jellemzően csak a szerelem kezdete.

Rabih és felesége különösnek találják, milyen ritkán kérdezik őket arról, mi történt velük a megismerkedésük óta, mintha a kapcsolatuk igazi története kívül esne azon a területen, ami iránt még illik vagy érdemes érdeklődni. Soha nem is kellett még társaságban válaszolniuk az őket igazán foglalkoztató kérdésre: „Milyen érzés egy ideje házasnak lenni?”

Az évtizedeken át életben tartott, minden látványos sorscsapást vagy kitörő örömöt nélkülöző párkapcsolatok – egyszerre lenyűgöző és aggasztó módon – továbbra is csak elvétve szerepelnek a történetekben, amelyeket a szerelem alakulásáról mesélni merünk magunknak.

Az a bizonyos, túlságosan is nagy figyelemben részesülő kezdet a következőképp alakul: Rabih harmincegy évesen egy olyan városban él, amelyet alig ismer vagy ért. Nemrég költözött Londonból Edinburghbe egy állás miatt. Az építésziroda, ahol korábban dolgozott, az emberek felét leépítette egy megbízás váratlan elvesztése után, így a férfinak szakmai szempontból messzebbre kellett vetnie a hálóját, mint azt szerette volna. Végül egy plázákra és útkereszteződésekre szakosodott, skót várostervező cégnél kapott állást.

Egy grafikussal folytatott kapcsolat évekkel ezelőtti kudarca óta egyedül van. Beiratkozott a helyi edzőterembe, és regisztrált egy társkereső oldalon. Elment egy kelta leleteket bemutató kiállítás megnyitójára, és részt vett egy sor olyan eseményen, amelyek csak alig kapcsolódtak a munkájához – mindhiába. Néhány nő iránt intellektuális vonzalmat érzett, de fizikait nem, másoknál fordítva. Még rosszabb esetben felvillant valamilyen halvány reménysugár, aztán szóba került a társ, aki a szoba másik feléből figyelte őket, mint egy szúrós szemű börtönőr.

Rabih azonban nem adja fel. Ő romantikus alkat. És a sokadik magányos vasárnap után végül megtörténik, majdnem úgy, ahogyan azt – nagyrészt kulturális élményei alapján – elképzelte.

A körforgalom az Edinburgh központjától délre vezető A720-ason épül, összekötve ezzel a főutat és egy zsákutcát, amelyen golfpályára és tóra néző luxusházak állnak; olyan megbízásról van szó, amelyet Rabih nem annyira érdeklődésből, mint inkább alacsony beosztásából fakadó kötelezettségként teljesít.

Az ügyfél részéről kezdetben a városi tanács földmérő csapatának rangidős tagja felügyeli a munkát, az építkezés elkezdése előtti napon azonban váratlan tragédia éri, és egy fiatalabb kollégája veszi át a helyét.

Egy kora júniusi, felhős délelőttön, kicsivel tizenegy után, az építkezésen fognak kezet. Kirsten McLelland fényvisszaverő kabátot visel, munkavédelmi sisak van rajta és nehéz, gumitalpú bakancs. Nemcsak a közelben berregő hidraulikus kompresszor tehet róla, hogy Rabih Khan szinte semmit sem hall abból, amit mond – mint később kiderül, a nő gyakran nagyon lágyan beszél, hangja a skót felföldről származók sajátosságaként a mondatok végére elhalkul, mintha félúton valami kivetnivalót talált volna abban, amit mond, vagy egyszerűen már tovább is siklott volna valamilyen más, fontosabb témára.

Kirsten ruházata ellenére (igazából részben amiatt) Rabih azonnal észrevesz rajta egy rakás pszichológiai és fizikai vonást, amelyek vonzalmat ébresztenek benne. Feltűnik neki, hogy még egy tucat tagbaszakadt építőmunkás lekezelő hozzáállásával szemben is háborítatlanul kedélyes marad; hogy milyen szorgalommal veszi sorra az ütemterv különböző pontjait; hogy a divat szabályaira magabiztosan fittyet hányó egyéniség, amit felső fogsorának enyhe szabálytalansága is sejtet.

Amint a megbeszélésnek vége, megbízó és megbízott egy padon ülve nézik át a szerződéseket. Perceken belül azonban esni kezd, és mivel az építkezésen lévő irodában nincs hely a papírmunkához, Kirsten javaslatára a főutca irányába indulnak, hogy keressenek egy kávézót.

Az odavezető úton a túrázásról kezdenek beszélgetni, és ernyője alatt Kirsten elmeséli Rabihnak, hogy igyekszik a lehető leggyakrabban kiszabadulni a városból. A legutóbb is valami egészen rendkívüli békességet és emelkedettséget érzett, ahogy az emberektől és a városi élet őrült zajától távol, egy Loch Carriagean környéki, elszigetelt fenyőerdőben sátrazott. Igen, egyedül ment fel, feleli; Rabih lelki szemei előtt pedig megjelenik a kép, ahogy a nő a ponyva alatt éppen kifűzi a bakancsát. A főutcán nem találnak kávézót, így végül a sötét és elhagyatott Taj Mahal étteremben húzzák meg magukat, ahol teát és (a tulaj unszolására) egy tál roppanós papadamot rendelnek. Új erőre kapva átrágják magukat a nyomtatványokon, és végül megállapodnak, hogy a cementkeverőt csak a harmadik, a térköveket pedig az azt követő hétre rendelik be.

Rabih diszkréten, de egy helyszínelő alaposságával veszi szemügyre Kirstent. A finom ráncok mellett felfigyel a magabiztosság és visszafogottság valami különös elegyére is az arcán; továbbá sűrű, aranybarna hajára, amely oldalra fésülve a válláig ér, és a szokására, hogy mondatait gyakran egy elhadart „A helyzet az, hogy…” felütéssel kezdi.

A gyakorlatias beszélgetés közben Rabih azért egyszer-egyszer bepillantást nyer a nő magánéletébe is. Amikor a szüleiről kérdezi, Kirsten némi zavarral a hangjában elmondja, hogy az édesanyja egyedül nevelte fel Invernessben, miután az apja hamar elvesztette az érdeklődését a családi élet iránt. – Nem volt ideális kiindulópont ahhoz, hogy bizakodó legyek az emberekkel – mondja kényszeredett mosollyal (kiderül, hogy a bal felső foga az, amelyik kissé ferde). – Talán ezért nem is érdekelt soha a „boldogan éltek, míg meg nem haltak” dolog.

Rabihnak még véletlenül sem szegi kedvét a megjegyzés, elég csak felidéznie magában a mondást, hogy minden cinikus emberben egy kiábrándult idealista lakozik.

A Taj Mahal tágas ablakain át látja, hogy a fürge felhők mögött a Pentland-hegység vulkanikus fekete kupoláin felsejlenek a tétova nap sugarai.

Elintézhetné annyival, hogy Kirsten meglehetősen kellemes társaság egy bosszantó önkormányzati ügyintézéssel töltött reggelen. Vehetné szigorúbban, hogy a nő személyiségének milyen mélységeiről érdemes véleményt alkotnia az irodai életről és a skót politikáról tett megjegyzései alapján. Beletörődhetne, hogy Kirsten lelkének rejtelmei valószínűleg nem olvashatók ki sem sápadtságából, sem nyaka ívéből. Maradhatna annyiban, hogy a nő viszonylag érdekesnek tűnik, csak szüksége lenne még olyan huszonöt évre, hogy ennél lényegesen többre is fény derüljön.

Ezzel szemben Rabih teljesen biztos benne, hogy a külső és belső tulajdonságok legkivételesebb ötvözetére bukkant a nőben: ész és jóság, humor és szépség, őszinteség és bátorság. Olyasvalakit talált, aki azonnal hiányozna neki, ha kilépne az ajtón, hiába csak két órája tud a létezéséről; olyasvalakit, akinek az ujjait – amelyek épp halvány vonalakat rajzolnak a terítőre egy fogpiszkálóval – cirógatva a sajátjai közé zárná, akivel gyerekeket szeretne, és akivel leélné az életét.

A férfi retteg, hogy megbántja, hiszen nem ismeri az ízlését, és tisztában van a veszéllyel, hogy félreérti a helyzetet, így túlzásba vitt gondoskodással és figyelemmel fordul felé.

– Ne haragudj, szeretnéd inkább te tartani az ernyőd? – kérdezi, miközben visszafelé tartanak az építkezésre.

– Semmi gond, nem zavar – válaszol Kirsten.

– Szívesen tartom, de szívesen oda is adom – mondja Rabih.

– Ahogy szeretnéd, tényleg!

Szigorú öncenzúrának veti alá magát. Bármennyire is jóleső érzés lenne kitárulkoznia, igyekszik megkímélni Kirstent személyisége árnyoldalaitól. Az igazi énje ezen a ponton nem élvez semmiféle elsőbbséget.

A következő héten újra találkoznak. Ahogy sétálnak vissza a Taj Mahal irányába, hogy átnézzék a költségvetési terveket és a helyzetjelentést, Rabih felajánlja, hogy segít cipelni az iratokkal teletömött táskát, mire Kirsten elneveti magát, és figyelmezteti, hogy ne legyen szexista. Nem ez a legjobb pillanat arra, hogy beavassa, legszívesebben a bútorait cipelné, és örömmel gondoskodna róla még akkor is, ha maláriával esne ágynak. A nő reakciója csak tovább táplálja Rabih lelkesedését, Kirsten ugyanis látszólag semmiben sem szorul segítségre – mi tagadás, leginkább az erős emberekben tud vonzó lenni, ha gyengének látjuk őket.

– A helyzet az, hogy nemrég leépítették a részlegem felét, szóval gyakorlatilag három ember helyett dolgozom – magyarázza Kirsten, miután asztalhoz ültek. – Este tíz volt, mire tegnap végeztem, bár ez leginkább azért van, mert kényszeresen ellenőrzök mindent, talán neked is feltűnt már.

Rabih annyira fél, hogy valami rosszat mond, hirtelen nem is jut eszébe semmilyen beszédtéma, mivel azonban a csend az unalom jelének tűnhet, nem hagyhatja, hogy kialakuljon. Végül hosszas fejtegetésbe kezd arról, hogyan oszlik el a terhelés a hidak pillérei között, amit az autógumik nedves és száraz felületeken mért fékútjának összehasonlító elemzése követ. Esetlensége legalább őszinteségéről árulkodik: az ember nem töri magát ennyire, ha a meghódítani próbált személy nem is érdekli igazán.

Egyfolytában azt érzi, hogy alaptalanul tart igényt Kirsten figyelmére. A nő a függetlenség és önállóság olyan erős benyomását kelti benne, ami legalább annyira megrémiszti, mint amennyire lázba hozza. Egyetlen jó okot sem tud, hogy miért épp őt tüntetné ki a szeretetével. Tisztában van vele, hogy a saját korlátai a jóindulat milyen indokolatlanul magas szintjét követelik meg a másiktól. Kirsten látóterébe kerülve kóros szerénység uralkodik el rajta.

A nagy kérdés most az, hogy vajon az érzés kölcsönös-e, ez pedig – bármennyire is gyermekien egyszerű a dilemma – minden részletre kiterjedő lélektani nyomozáshoz és a jelek végtelen tanulmányozásához vezet. Kirsten megdicsérte szürke esőkabátját. Hagyta, hogy fizessen az étteremben. Biztatta, amikor megemlítette, hogy vissza szeretne térni az építészethez. Mégis, mindhárom alkalommal, amikor az előző kapcsolataira próbálta terelni a szót, láthatóan zavarba jött, és már-már ingerülten reagált. Dacára az elejtett célzásnak, a mozi ötletére sem harapott rá.

Az efféle kétségek csak tovább táplálják a vágyat. Rabih már rájött, hogy nem azok a legvonzóbbak, akik egyből elfogadják olyannak, amilyen (nem bízik az ízlésükben), vagy akik esélyt sem adnak neki (kikéri magának), hanem akik valamilyen kifürkészhetetlen okból – egy konkurens kapcsolattal járó bonyodalom vagy épp elővigyázatosságuk, testi vagy lelki gátjaik, esetleg vallási meggyőződésük vagy akár politikai nézeteltéréseik miatt – egy ideig hagyják őrlődni.

Ez a vágyakozás a maga módján rendkívülinek bizonyul.

Egy szombati reggelen – miután az önkormányzati nyilvántartásból megszerzi Kirsten számát – végül sms-ben megosztja vele a véleményét, miszerint délután talán kisüt a nap. – Tudom – érkezik a válasz szinte azonnal. – Mit szólnál egy sétához a botanikus kertben? K.

Így kötnek ki mintegy három órával később a világ legkülönlegesebb fa- és növényfajtáit felvonultató edinburghi királyi kertben. A chilei orchideák és egy lenyűgözően összetett rododendron után megállapodnak egy svájci jegenye és egy óriás kanadai mamutfenyő lombjai alatt, amelyeket lágyan fújdogál a tenger felől érkező szél.

Rabih erejéből már nem futja azokra a semmitmondó megjegyzésekre, amelyek az ilyen alkalmakat gyakran kísérik. Nem is elbizakodottan vagy követelőzve, inkább türelmetlen kétségbeeséssel szakítja félbe Kirstent, amikor a nő épp egy mondatot olvas le az egyik tábláról („Az alpesi fákat nem szabad összekeverni a…”), aztán a kezébe fogja az arcát, és finoman az övéhez szorítja az ajkát, mire a nő lehunyt szemmel szorosan átkarolja a derekát.

A parkot határoló útról beszűrődik egy fagylaltos kocsi kísérteties csilingelése, amire egy Új-Zélandról betelepített bíbor kaurifenyő ágain ülő csóka felel csattogva, az egzotikus fák rejtekében pedig tanú nélkül marad két ember életének egyik leggyengédebb és legfontosabb pillanata.

Joggal gondolhatnánk, hogy mindennek egyelőre nincs sok köze egy szerelmi történethez. A szerelmi történetek nem akkor kezdődnek, amikor attól tartunk, valaki nem akar többé látni minket, hanem amikor úgy dönt, hogy azt sem bánja, ha folyton minket lát; nem akkor, amikor még könnyedén megszökhetne, hanem amikor már szertartásosan megígérte, hogy foglyunk lesz, és fogva tart minket egy életen át.

A szerelemről alkotott elképzeléseink a kezdeti sodrás szédületében eltorzultak. Hagytuk, hogy a szerelmi történeteink túl hamar véget érjenek. Úgy fest, bőven eleget tudunk már arról, hogyan kezdődik, és csak felelőtlenül keveset arról, hogyan folytatódik a szerelem.

Kirsten a botanikus kert kapujában búcsúzóul bevallja, hogy jövő héten bármelyik este ráér, várni fogja Rabih hívását, és mosolyában a férfi hirtelen meglátja, milyen lehetett tízévesen.

A Quartermile felé hazaúton Rabih örömmámorban úszva siklik át a szombati tömegen, legszívesebben az első szembejövő idegennel megosztaná, micsoda szerencse érte. Anélkül, hogy tudná, hogyan, hiánytalanul teljesítette a szerelem romantikus eszményének három alapfeltételét: megtalálta a megfelelő személyt, kitárta a szívét, és elfogadásra talált.

Egyelőre persze sehol sem tart. Kirstennel össze fognak házasodni, sokat szenvednek majd, gyakran aggódniuk kell a pénz miatt, először lányuk, aztán fiuk születik, egyikük viszonyba bonyolódik valakivel, lesznek unalmas fejezetek, és olyan is, hogy meg akarják ölni a másikat, néhanapján pedig saját magukat. Ez lesz az igazi szerelmi történet.

SZERELEMBEN

Kirsten javaslatára kétkerékre szállnak, és az öböl partján fél órára elterülő Portobello Beach felé veszik az irányt. Rabih bizonytalanul ül a Princes Street-i boltban bérelt biciklin, amelyet Kirsten ajánlott; a nőnek van sajátja, egy tizenkét-sebességes, tárcsafékes, cseresznyeszínű modell. Rabih mindent megtesz, hogy ne maradjon le, de a hegyről lefelé félúton, egy sebességváltást követően tiltakozni kezd a lánc, megadja magát, és leesik. Amikor a boltig visszavezető, hosszú sétára gondol, a férfit csalódottság és ismerős méreg járja át. Kirstent azonban nem ilyen fából faragták. – Nézzenek oda – mondja –, milyen egy türelmetlen mamlasz vagy! – Azzal felfordítja a biciklit, kézzel visszatekeri a pedált, és a váltót megigazítva a helyére teszi a láncot. Keze maszatos lesz az olajtól, még az arcára is jut egy csík.

A szerelem hódolat a társban felfedezett jellemvonások előtt, amelyek saját gyengeségeink, kiegyensúlyozatlanságunk helyrebillentését ígérik – a szerelem a kiteljesedésre való törekvés.

Rabih beleszeretett Kirsten nyugalmába; a bizodalmába, hogy minden rendben lesz; abba, hogy egyaránt hiányzik belőle az üldözöttség érzése és a fatalizmus – ezek egytől egyig különleges, új skót ismerősének erényei, aki olyan érthetetlen akcentussal beszél, hogy a férfinak háromszor kell visszakérdeznie a szóra, hogy ideiglenes. Rabih szerelemre ébredése logikus folytatás azok után, hogy Kirstenben önmagát kiegészítő erősségekre és egy sor vágyott tulajdonságra talált. Szerelme saját hiányosságának tudatából fakad – és a vágyból, hogy kiteljesedjen.

Ezzel nincs egyedül. Kirsten is hiányosságokat igyekszik pótolni, csak más területeken. Az egyetem befejezéséig ki sem tette a lábát Skóciából. Az összes rokona az ország egyetlen kis szegletéből származik. Arrafelé korlátolt látásmódú emberek élnek, a színek szürkék, a légkör provinciális, az erkölcs önmegtartóztató. Válaszul őt a dél vonzza, legalábbis az, amit a déllel azonosít. Fényt akar, reményt, embereket, akik megélik a világot, szenvedéllyel és érzésekkel. Imádja a napot, dacára annak, hogy fehér bőre érzékeny a sugaraira. Lakása falán lóg egy kép a marokkói Fez óvárosáról.

Izgalmasnak találja, hogy Rabih egy libanoni mérnök és egy német légiutas-kísérő gyereke. Hallgatja a fiatalkori történeteket, amelyeknek Bejrút, Athén vagy Barcelona a helyszíne, és amelyekben a derűs pillanatokat néha rendkívüli veszélyek árnyékolják be. Rabih beszél arabul, franciául, németül és spanyolul is; játékos formában tálalt gyengédsége különleges ízeket rejt. Olívaszín a nő rózsás fehér bőrén. Ülés közben keresztbe teszi a lábát, keze meglepően finom, csakúgy, mint az általa készített makdusz, tabulé és kartoffelsalat. A világait tálalja fel Kirstennek.

A nő is egyensúlyt és kiteljesedést remél a szerelemtől.

A szerelem ugyanennyire szól a gyengeségekről is, és arról, hogy megérint minket a másik törékenysége és bánata, kivált a kezdeti időszakban, amikor még nem fenyeget a veszély, hogy a másik minket okol majd értük. Látni, ahogy a kedvesünk valamilyen krízishelyzetben könnyeket hullat, és képtelen tovább kitartani, megnyugtathat minket afelől, hogy – hiába minden erénye – végső soron ő sem elidegenítően tökéletes. Időnként ő is zavart és tanácstalan, amit felismerve támogatóbb szerepbe léphetünk, és leküzdve a hiányosságaink miatti szégyenünket, a fájdalom közös átélésén keresztül közelebb kerülhetünk hozzá.

Elvonatoznak Invernessbe, hogy meglátogassák Kirsten anyját, aki ragaszkodik ahhoz, hogy eléjük menjen az állomásra, még úgy is, hogy ehhez a város másik végéből kell átbuszoznia. Amikor találkoznak a peronon, fájóan behunyt szemmel szorosan magához öleli Kirstent, akit báránykámnak szólít. Illedelmesen kezet nyújt Rabihnak, és sajnálkozik egy kicsit az időjárás miatt: az évnek ebben a szakában már délután fél háromkor majdnem sötét van. Tekintete ugyanolyan eleven, mint a lányáé, de bujkál még benne valamiféle rendíthetetlenség is, amitől Rabih mindig kényelmetlenül érzi magát, valahányszor rajta állapodik meg – és erre a látogatás alatt, különösebb ok nélkül, újra és újra sor kerül.

Kirsten gyerekkori otthona egy keskeny, földszintes, szürke sorház, közvetlenül az iskolával szemben, ahol az édesanyja három évtizede tanít. A város mára tele van olyan felnőttekkel – boltosokkal, ügyvédekkel, ápolókkal –, akiket Mrs. McLelland vezetett be a számtan és a bibliai történetek világába, és akik a mai napig emlékeznek kedvességére, de arra is, milyen könnyű volt csalódást okozni neki.

A nappaliban vacsoráznak, miközben megnéznek egy kvízműsort a tévében. A lépcsőfordulóban a fal telis-tele van Kirsten díszes, aranyozott keretbe foglalt, óvodáskori rajzaival. Ő látható az előszoba falán lógó fényképen, ahogy éppen megkeresztelik; a konyhai falon hétévesen az iskolai egyenruhájában, értelemmel a tekintetében és kis réssel a fogai között; a könyvespolcon tizenegy évesen, ahogy csontsoványan, kócosan, rövidnadrágban és pólóban, elszánt tekintettel áll a strandon.

Mióta egyetemre ment Aberdeenbe, hogy jogot és számvitelt tanuljon, szobája szinte érintetlenül áll, szekrényében fekete ruhák, a polcain gyűrött iskolai könyvek hevernek. A mansfieldi kastély diákkiadásában ott áll a kamasz Kirsten észrevétele: „Fanny Price: a kivételes hétköznapiság erénye”. Az ágy alól előkerül egy fotóalbum, benne egy pillanatkép, amelyen a Cruden-öböl partján áll az apjával, egy fagylaltos kocsi előtt. Kirsten ekkor hatéves, és a férfi még egy évet tölt velük.

A családi legendárium szerint Kirsten apja tíz év házasság után egy reggel felkelt, és míg a felesége az iskolában tanított, ő egy kis bőrönddel a kezében távozott. Egyedüli magyarázatként egy papírfecnit hagyott az előszobaasztalon, amelyre annyit firkantott, hogy „Bocsánat”. Egy darabig tanyáról tanyára vándorolt Skóciában, alkalmi munkákból tengődve, Kirsten mindössze évente egyszer, a születésnapján kapott felőle életjelet: egy üdvözlőlapot és valamilyen ajándékot. Tizenkét évesen például egy kilencévesre való kardigánt, amelyet egyből visszaküldött a feladó címére, és mellékelt egy rövid üzenetet arról, hogy reméli, mielőbb meghal. Azóta nem hallott róla.

Ha az apa egy másik nő miatt tűnik el, csak a hitvesi esküjét szegi meg. De pusztán azért otthagyni a feleségét és a gyermekét, hogy egyedül lehessen, még többet a saját társaságában, anélkül, hogy valaha is kielégítő magyarázatot adna a döntésére – ez sokkal mélyebb szintű, megfoghatatlanabb és pusztítóbb erejű visszautasítás.

Kirsten mindezt vöröslő szemmel meséli el Rabih karjaiban. A férfi előtt feltárul egy rendkívül erős ember gyengéje, és ő ezt is képes szeretni Kirstenben.

Ugyanezt érzi a nő is, és legalább ennyi szomorú körülmény elevenedik meg Rabih múltjában. Ő tizenkét évesen, egy felekezeti erőszakkal, úttorlaszokkal és óvóhelyeken töltött éjszakákkal sújtott gyerekkor után maga mögött hagyta Bejrútot, és családjával Barcelonába költözött. Alig telt el azonban fél év – miután megérkeztek, és berendezkedtek a régi kikötő melletti lakásukba –, és az anyja hasi fájdalmakra kezdett panaszkodni. Három hónap múlva már halott volt. Egy éven belül az apja elvett egy hűvös angol nőt, akivel jelenleg Cádizban tölti a nyugdíjas éveit.

Magát Kirstent is meglepi, milyen erős késztetést érez, hogy évtizedeken átnyúlva megvigasztalja a tizenkét éves fiút. Újra és újra egy két évvel Rabih anyjának halála előtt készült fénykép jelenik meg a szeme előtt, amelyen ketten állnak a bejrúti repülőtér kifutóján, egy Lufthansa géppel a hátuk mögött. A nő ázsiai és amerikai járatok első osztályán szolgált fel gazdag üzletembereknek, ellenőrizte, hogy be vannak-e kapcsolva a biztonsági övek, és mosolyogva italokat töltött idegeneknek, míg a fia otthon várta. Rabihban élénken él az émelygésközeli izgalmi állapot, amely mindig végigkísérte anyja hazatérésének napját. Japánból eperfarost füzeteket hozott neki, Mexikóból egy azték törzsfőnök festett szobrocskáját. Anyja olyan szép volt, akár egy színésznő, egyesek szerint Romy Schneiderre hasonlított.

Kirsten szerelmét elsősorban az a vágy fűti, hogy begyógyítsa a sebet, amelyet a rég elfojtott és nagyrészt kibeszéletlenül hagyott veszteség ejtett Rabihon.

A szerelem csúcspontja, amikor kiderül, hogy a másik még az igazán zavaros, kényelmetlen és kínos dolgainkat is megérti, ráadásul jobban, mint másoknak valaha is sikerült, és talán jobban, mint mi magunk. Kapacitásunkat, hogy bízni és adni tudjunk, az támasztja alá, hogy a másik megért minket, együttérez velünk, és elfogad minket olyannak, amilyennek lát. A szerelem annak a hálának a jutaléka, amit a zűrzavaros és zaklatott lelkünkbe bepillantó társ iránt érzünk.

– Megint a „mérges-és-megalázott-de-furcsán-csendes” üzemmódban vagy – állapítja meg egy este Kirsten, miután Rabih kisbuszt próbált bérelni négy kollégájának és magának, de a honlap az utolsó képernyőnél lefagy, így nyitott kérdés marad, hogy megfelelően rögzítették-e a szándékát és a bankkártyaadatait. – Szerintem ordítanod kéne, mondj valami csúnyát, aztán gyere aludni. Én nem bánnám. Reggel felhívhatom neked a helyet. – A nő valahogy azonnal meglátja, hogy Rabih képtelen kifejezni a dühét, felismeri, hogy az aktuális akadályok bénultságot és önutálatot hagynak benne maguk után. Anélkül, hogy szégyent ébresztene a férfiban, képes beazonosítani és megnevezni őrülete különböző formáit.

Hasonló pontossággal ragadja meg Rabih azon félelmét, hogy az apja szemében hitványnak tűnik, és ez kiterjed a többi, tekintélyt képviselő férfifigurára is. Úton a George Hotel felé, az első találkozójukra Rabih apjával, Kirsten felkészítés nélkül odasúgja neki: – Csak képzeld azt, hogy egyáltalán nem számít, mit gondol rólam. Sőt az sem, hogy mit gondol rólad. – Ez Rabih számára olyan érzés, mintha fényes nappal egy barát oldalán térne vissza az erdőbe, ahol éjjel egyedül járt, és kiderülne, hogy a rettegett sötét alakok valójában végig csak sziklák voltak, amelyekre rossz szögben esett az árnyék.

A szerelem korai szakasza elhozza a színtiszta megkönnyebbülést, hogy végre-valahára lehetőségünk nyílik felfedni, amit addig illendőségből rejtegetnünk kellett. Beismerhetjük, hogy nem vagyunk annyira tiszteletre méltóak vagy józanok, olyan kiegyensúlyozottak vagy normálisak, ahogy azt mások hiszik. Lehetünk gyerekesek és vadak, szárnyalhat a fantáziánk, reménykedhetünk, lehetünk cinikusak, törékenyek és komplikáltak – a szerelmünk mindezt megérti és elfogadja.

Bár már megvacsoráztak, tizenegykor újra felkerekednek, és a Preston Street-i Los Argentinosból szerzett barbecue oldalassal leülnek egy padra a holdfényes Meadows parkban. Vicces akcentusokkal szórakoztatják egymást: az eltévedt nő egy hamburgi turista, aki a Modern Művészeti Múzeumot keresi, az aberdeeni homárhalász azonban nem tud segíteni neki, ugyanis nem érti szokatlan kiejtését.

Visszataláltak a gyerekkor játékos hangulatába. Ugrálnak az ágyon, a hátukra kapják egymást, pletykálnak. A baráti összejövetelek után mindenkiben találnak valami kivetnivalót, és a többiek felé fokozatosan halványuló hűségük egymás iránt egyre tovább mélyül.

Fellázadnak megszokott életük álszentsége ellen, és minden megalkuvás alól felszabadítják egymást. Úgy érzik, nincs több titkuk.

Általában a különböző hivatalos dokumentumokon rájuk aggatott megszólításokra kell hallgatniuk, románcuk azonban olyan beceneveket ihlet, amelyek nagyobb összhangban állnak szerelmük eredetével. Kirsten így lesz „Teckle”, amely skótul annyit tesz, hogy remek, Rabih fülében pedig egyszerre cseng csintalannak és őszintének, virgoncnak és eltökéltnek. Ő a „Sfouf” nevet kapja, egy libanoni ánizsos és kurkumás torta után, amellyel egy Nicolson Square-i delikátban ismerteti meg Kirstent; a sütemény tökéletesen megragadja a szomorú szemű bejrúti fiú szelíden édes keleti egzotikumát.

SZEX ÉS SZERELEM

Miután a botanikus kertben elcsattant az első csók, Rabih a második randira egy Howe Street-i thai éttermet javasol vacsorahelyszínnek. Ő érkezik elsőként, és egyből az alagsorba vezetik az asztalukhoz, amely egy aggasztóan zsúfolt, homárokkal teli akvárium mellett áll. Kirsten pár perc késéssel, feltűnően kényelmes öltözetben – farmerben és edzőcipőben – csatlakozik a férfihoz, most szemüveget visel a kontaktlencse helyett, sminket viszont nem. A beszélgetés esetlenül indul. Rabih úgy érzi, lehetetlen visszatérni az első alkalom bensőséges légkörébe. Mintha újra csak ismerősök lennének. A férfi anyjáról és a nő apjáról beszélgetnek, aztán filmekről, amelyeket mindketten láttak. Rabih nem mer hozzáérni Kirsten kezéhez, bár a nő különben is szinte végig az ölében tartja. A férfi fél, hogy a nő meggondolta magát.

Amikor aztán kilépnek az utcára, elpárolog a feszültség. – Van kedved felugrani hozzám, mondjuk, egy gyógyteára? – kérdezi Kirsten. – A közelben lakom.

Pár utcával arrébb felkapaszkodnak egy bérház legfelső szintjére, ahol az apró, de gyönyörű kétszobás lakásban tengerre néző panoráma fogadja őket, a falakon pedig Kirsten saját felvételei a skót felföld különböző pontjairól. Rabih futva bepillant a hálóba, ahol egy nagy halom ruha szerteszét hever az ágyon.

– Nagyjából mindent felpróbáltam, amim van, aztán arra jutottam, hogy a francba vele – magyarázza Kirsten. – Ez már csak ilyen…

Míg a nő felteszi a vizet főni, Rabih csak téblábol mellette a konyhában, kezébe veszi a teásdobozt, és megjegyzi, milyen fura szó is az, hogy kamilla. – Te aztán minden fontos apróságra felfigyelsz – ugratja kedvesen Kirsten. Ez felhívás keringőre, úgyhogy Rabih közelebb lép hozzá, és gyengéden megcsókolja. Sokáig így maradnak, a háttérben felforr, majd lecsillapodik a víz. Rabih azon töri a fejét, vajon mennyivel mehet tovább. Végigsimít a nő tarkóján, aztán a vállán. Puhatolózó cirógatással átkel a mellén, valamiféle válaszra várva, de hiába. Jobb kezével óvatosan továbbsiklik a farmer irányába, és egy-egy vonalban végighúzza az ujjait mindkét combon. Tudja, hogy ennél messzebb nemigen mehet egy második randin, mégis újra a nadrág környékére merészkedik, és ezúttal valamivel céltudatosabban, ritmikusan csúsztatja be a kezét Kirsten két lába közé.

Ezzel veszi kezdetét Rabih életének egyik legérzékibb élménye, Kirsten ugyanis – amint megérzi a nyomást a farmeren keresztül – lágyan előretolja egy kicsit a csípőjét. Aztán még egy kicsit. Aztán kinyitja a szemét, és rámosolyog Rabihra, ő pedig vissza rá.

– Ott jó – mondja a nő, ahogy a cipzár alsó része mellett egy bizonyos pontra vezeti a férfi kezét.

Ezzel percekig elvannak, aztán Kirsten egyszer csak megragadja Rabih csuklóját, és kicsit feljebb húzza. Együttes erővel kigombolják a nadrágot, és Kirsten kézen fogva vezeti be Rabihot bugyija rugalmas fekete anyagán belülre. A férfi melegséget érez, és egy másodpercre rá a befogadás és az izgalom félreérthetetlen jeleként nedvességet.