Amire nem emlékszel

3. kötet, 2. rész

S.Bardet

2022

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

RANNOCH COTTAGE

5. Viselt dolgaink

34. Egy új élet küszöbén

A temetés másnapján mindenki megszabadult a gyászt idéző fekete viselettől és amikor két nappal később a jacht kifutott St. Ivesból, a társaság már kezdett a régi önmagára hasonlítani. Albert Glennroyt és a családját is meghívta, ám a felnőttek egyéb teendőik miatt nem csatlakoztak. Hannah-t viszont elengedték a családi kalandra.

– Minden túlzás nélkül mondom, beleszerettünk a házba – újságolta Glennroy, amikor Francesca beugrott a kislányért a panzióba. Sajnos Krissie McMillan már nem volt ott, ezért Glennroy nem is tudta őket bemutatni. Amíg Hannah összeállította a hátizsákját aznapra, pár percre beültek a bárba.

– Krissie-nek óriási tervei vannak, ezért szeretnénk gyorsan beköltözni.

– Jonathan ismer néhány mesterembert a környéken, mivel ő is felújít. Ha megkérdezed, szerintem neked is tud ajánlani valakit.

– Ez remek ötlet, fel is hívom!

Hannah-val félóra késéssel indultak a kikötőbe. A kislány nyolcévesen magasabbra nőtt az átlagnál, nyúlánk volt és fürge mozgású, akár az apja. Ovális arcát Glennroy kék szeme ékesítette, szőkésbarna haját copfban viselte. A betegségből szemmel láthatóan kilábalt. Mostanra visszatért az étvágya, az arcára pedig a mosoly és így már semmiben sem különbözött a többi gyerektől. Az apja szerint a felépülésének legfontosabb jele a kalandvágya ismételt felbukkanása volt.

– Ez a gyerek felfedező lesz, majd meglásd!

Francesca és Hannah kéz a kézben sétáltak a kikötő felé, ahol a megbeszéltek szerint a hajó már várt rájuk. Útközben Skóciáról beszélgettek, Francesca próbálta kideríteni, mit gondol Hannah a költözésről. A vallomásra nem kellett sokáig várnia. Hannah elmesélte, hogy nem szerette Brae nan Ythant, lehangoló és fénytelen volt a számára. Az ő figyelmét azonban az sem kerülte el, hogy a ház lakóiról sem nyilatkozott lelkesedéssel. Ez a kritika és Hannah jó pár meglátása egybecsengett a saját emlékeivel, eképpen kicsit sem csodálkozott, hogy a kislányt felvillanyozta a váltás. Nem érzett veszteséget amiatt, hogy a háta mögött hagyta a szülőföldjét. Akkor sem, ha a házzal ellentétben imádta a Felföldet, a hegyeket és azok vad szépségét. A szavaiból kiderült, hogy Glennroy rendszeresen vitte túrázni, ami megszerettette vele a természetet. Ám az a múlt volt és Francescában nem maradt kétség, hogy Hannah-t az ezerszínű, meleg és virágillattól terhes Cornwall máris rabul ejtette a maga leírhatatlan bájával. Előre nézett, a képzeletét felvillanyozta a temérdek felfedeznivaló, ami itt várt rá. Imádta a tengert, a strandokat, a szabadban töltött időt. És érthető módon ezek a hasonló érzések mély barátságot körvonalaztak kettejük között. Ugyanonnan jöttek, ugyanúgy terhet jelentett számukra Brae nan Ythan és ugyanaz az ember tanította meg nekik, hogyan lássák és értsék a természetet.

– Nézd csak! – mutatott Francesca balra, amint előtűnt a hajó az utolsó ház takarásából.

– A Felföld! – ujjongott Hannah. A korábbi alkalom, amikor kihajózott a lányokkal és Hankkel, elegendő volt, hogy beleszeressen a hajózásba.

Végigsiettek a mólón. A csodás nyári nap másokat is vízre csalt, a többi hajón is tettek-vettek

vagy már indulóban voltak. A palló végén Edward jelentette a fogadóbizottságot. A szokásos öltöny helyett ma világos pantallót viselt fehér pólóval, ami szó szerint megfiatalította.

– Szervusz, Hannah. Már nagyon vártunk téged.

– Szia, Edward.

– Mondd, anyát és apát nem hoztad el? – ölelte meg a kislányt, majd beemelte a fedélzetre.

– Ők már az új házunkon dolgoznak.

– Ó, azt nagyon helyesen teszik – Edward Francescát is besegítette a hajóba. – Te min mulatsz ilyen remekül?

– Glennroy az én derekamat bezzeg letörte volna, ha egy felnőttet akkoriban letegezek.

Edward azzal az energikus, egészséges nevetésével reagált. – Sokat kell még tanulnod az életről.

A saját gyerekével az ember mindig elnézőbb, nem mintha ez bocsánatos bűn lenne.

– Vajon miért?

– Nem is tudom, talán azért, hogy a nevelésükben elkövetett baklövéseinket ügyesebben tudjuk bagatellizálni – a cinkos kacsintás kicsalt egy jóízű kacajt Francescából.

Az útvonalat Albert tervezte és kezdetben a kormányt is ő ragadta magához. Délnek hajóztak, hogy a sziklás part mentén keressenek maguknak egy háborítatlan öblöt. Akadt errefelé nem egy, a legszebbeket kizárólag a víz felől lehetett megközelíteni. Jó néhány szakaszon az állandó hullámverés kimosta a sziklák lábazatát, barlangokat vagy öblöket formált, ezekhez azonban a sziklafal tetejéről nem vezetett út. Kényelmes tempóban haladtak, a karcsú hajótest csak úgy szelte a habokat. A leárnyékolt fedélzeti teraszon élénk társalgás folyt, hűsítőket ittak, a gyerekek pedig a korláthoz kucorodva lesték a tengert. Lelkes sikolyaikból mindig tudni lehetett, mikor haladtak el valami érdekes, esetleg lubickoló halak mellett. Szerencsére Hannah és a Keilly gyerekek már az első kirándulás idején összebarátkoztak, ez a barátság egyelőre ki is tartott.

Ivy feltett lábakkal ült. Még messze járt a szüléstől, ám a pocakja így is hatalmasnak tűnt. Albert szerint pusztán csak korábbi, nádszálvékony termetéhez hasonlítva volt ennyire drámai a hatás, az orvos így is arra biztatta, hogy egyen többet. Ivyt a tudomány és az optika helyett egyedül az érdekelte, hogyan birkózzon meg a hétköznapokkal és hogyan érezze magát a legjobban a bőrében.

– Istenemre, több gyerekről hallani sem akarok – nyögte esetlenül fészkelődve a nyugágyon.

– Ezzel a többség egyetért, de végül sokan meggondolják magukat. Például én is – próbált lelket önteni belé Millicent.

– Igazi hős vagy – felelte Ivy boldogtalanul, mire Millicent felnevetett.

– Fiú lesz vagy lány?

– Fiú – árulta el Ivy Hanknek. – Azt azonban ne kérdezd, mi lesz a neve. Ugyanis számos vita után Albert közölte, hogy majd ránéz és rögvest tudni fogja, milyen név illik hozzá.

– Hugo? – próbálkozott Edward álnok képpel, az ötlete hangos hahotát eredményezett.

Millicent fenyegetően rázta meg felé az ujját. – Már megint kezded ezt a Hugót? Képzeljétek,

Edwardnak gyerekkorában volt egy papagája – kezdett a magyarázatba, mire a nevetés újra felharsant.

– Kanári – fintorgott Edward újabb derültség közepette. –, habár neked egyik kutya, másik eb.

– Akkor sem lehet egy édes kis csecsemőt Hugóra keresztelni, mint egy átkozott papagájt!

– Kanárit, drágám, kanáááárit!

A fedélzeten zajló társalgást időről-időre pokoli nevetések kísérték, ami jól hallhatóan leszűrődött a kabinszintre.

– Jól érzik magukat – kommentálta a nyilvánvalót Casey kéjesen elnyújtózva a beépített kanapén.

Hideg narancslevet szopogatva figyelte, amint Mimi és Francesca az ebéd körül tesznek-vesznek.

Kétség sem férhetett hozzá, hogy összeszokott párost alkotnak, egyszer sem akadályozták egymást a szűk pult mellett.

A munka időnként teljes némaságban zajlott, miközben a fentről leszűrődő vidámság hangjait és a cukkolódást hallgatták.

– Valahogy még lelkifurdalásom sincs, amiért nem bőgöm tele a párnámat.

– Azt hiszem, bőgtél már eleget, Cesca, és Edgar cseppet sem helyeselné, ha folytatnád.

Francesca Casey-re lesett. – A temetés éjszakája maga volt a pokol.

– Áruld el, hogyan tűri a mindig hidegvérű Mr. Bunbridge, hogy te Edgar miatt így tudsz sírni?

– Néha engem is meglep, milyen együttérző lett. Már mondtam neked, hogy nagyon megváltozott.

– Még soha nem kérdeztem meg, de annak idején hogyan tudtad meg, mi történt Seannal? –

függesztette fel Mimi az aprítást és Francescára nézett. – Meg persze Jonathannel?

– Hát, Mimi… ez nem egy szép emlék… de az történt, hogy a rendőrség becsöngetett az ajtón. Azt mondták, volt egy baleset, az egyik sérült pedig az iratai alapján Sean. Megdöbbentem, hiszen az irodájában kellett volna ülnie. Megadták, melyik kórházba fogják bevinni… én meg odarohantam. A mentő viszont nem érkezett meg. Ettől persze kétségbeestem. Soha semmit nem kértem az apámtól, mégis felhívtam, hogy segítsen kideríteni, mi történhetett…

– Azt hitted, segít? Nem volt ez naivitás?

– Nem érdekelt, Casey, hogy kinek kell könyörögnöm, csak mondja meg végre valaki, hol van Sean és él-e. De az apám…. csak annyit válaszolt, hogy ha meghalt, annál jobb nekünk.

– Úristen! – sápadt el Mimi.

– Életében és halálában is ugyanúgy gyűlölte őt. Ezzel lecsapta a telefont. Végül Glennroy derítette ki, hogy a sürgősségi tele volt, ezért Seant és Jonathant egy másik kórházba vitték. Így találtam meg őt… de már a mentőben meghalt… nem volt mit tenni.

– Azért még láttad őt? – Francesca némán biccentett Casey felé. – És Jonathant is láttad?

– Nem. Az egyik nővérke árulta el, hogy ő ült Seannal a kocsiban, az állapota nagyon súlyos, de valószínűleg túléli. Engem akkor egyáltalán nem érdekelt, mi lesz vele… Emlékszem arra a vitára,

amikor életében egyetlen egyszer az anyám a sarkára állt és harciasan közölte az apámmal, hogy ha a családi sírboltban nem engedi, akkor Seant Ty-ban kell eltemetni. Habár az apám nem akadályozta meg, de el sem jött. Ketten álltunk a sírnál, Glennroy, Judd Watkins és a fél falu. Annyira sokatmondó volt, hogy kik szerették őt…

– Nem értem, miért nem hagyta az öreg Seant a sírboltba temetni?

– Azért, Mimi, mert az imádott húga előbb szökött meg Sean apjával, mintsem hagyta volna őt uralkodni maga felett. Így állt bosszút rajta, hogy a fiát százötven mérfölddel odébb temették el.

Mimi megrendülten átölelte Francescát. – Ne haragudj, hogy megkérdeztem. Butaság volt tőlem.

– Soha nem bírtam a temetéseket – vallotta be Francesca. –, azt az érzelmi kiürülést, amit a földbe eresztett koporsó véglegessége sugall. Még az apám temetése után is éreztem valami ilyesmit, noha ő teljesen méltatlan volt a könnyeimre.

Mimi az előkészített tálba szórta a salátához felszeletelt zöldségeket. – Az apám halálakor én is magamon kívül voltam. És tudjátok, mi a legfurcsább az egészben? A mai napig nem emlékszem a temetés előtti napokra. Az az idő nyomtalanul kiesett a fejemből.

– Egek! Bármi történhetett volna veled – kiáltott fel Casey teátrálisan és Francesca hálás volt az erőfeszítéséért, amivel vissza akarta csempészni az óvatlanul tönkretett vidám hangulatot.

– Mégis mi?

– Mit tudom én! Mimi, akár kirabolhattál volna egy bankot és a sitten térsz magadhoz.

– Hogy mi van? – nevette el magát Mimi.

– Menj már! – legyintett Francesca a kezében levő fakanállal. – Te meg a hülye ötleteid.

– Azt viszont nagyon utálom – folytatta Mimi semmivel sem törődve. –, hogy a férfiak bezzeg mindig úgy viselkednek, akár a gépek. Te porig vagy sújtva, ömlenek a könnyeid, ők meg azt mondják a készülő sírkő előtt állva: „Hé, mester, a kövön az A betű egy körömnyivel nagyobb”.

Francesca és Casey megkövülten meredtek Mimire, hátha viccel, majd egyszerre nevettek fel.

– Kitalálom, ki ez a sasszem – kockáztatta meg Francesca kaján vigyorral. – Csak nem az a François nevű álom, akivel decemberben úgy összeszólalkoztál?

– Szeretem a szép álmokat… ki az a François?

A két szakács teljes összhangban válaszolt. – Egy jelenség.

– Ti összebeszéltetek? – grimaszolt Casey, ámbár ez nem lehűtötte a másik kettő derűjét, hanem fokozta. – Én is tudni akarok François-ról – fogta könyörgőre.

– Gyerekkori ismerős. Osztálytárs, ami azt illeti – felelte Mimi erősen leegyszerűsítve a helyzetet.

– Balek osztálytárs – kacsintott Francesca. – A mi éltanulónk róla másolta a házi feladatokat.

– Ejnye, Mimi Reynaud! Más tollaival szeretsz ékeskedni?

– Ugyan már! Fogalmam sem volt, hogy helytelen dolgot művelek.

– Hogyne! – hahotázott Casey. – És az sem tűnt fel, hogy aki hasonlót tesz, mindig titokban csinálja.

Mimi fel sem vette a szurkálódást, helyette szorgosan aprította tovább a sárgarépát.

– Lehet, hogy Pierre sem tudta, hogy másolni helytelen? – kötözködött Francesca.

– Ne is emlegesd azt a férget! Rengeteg munkám fekszik abban a tanulmányban, erre ő

pofátlanul meglovasította és hasznot akar húzni belőle – Mimi tajtékzott a dühtől. – Ebből viszont nem eszik! Lesz hozzá egy-két keresetlen szavam!

– Ebből tényleg nem eszik!

Casey és Mimi felkapták a fejüket, kérdő pillantásokat lövelltek Francesca irányába. – Mire ez a magabiztosság?

– Ha jól emlékszem, arra kértél, segítsek. És én segítettem is. Megosztottam ezt a szaftos kis sztorit Edgarral, ő meg kapcsolatba lépett de Cuir professzorral Párizsban.

– De Cuir-rel? – hüledezett Mimi. – Sejtelmem se volt, hogy Edgar ilyen jól ismerte.

– Pedig igen, egyszer egy hetet töltött velünk Normandiában. Nem is hinnéd, milyen szellemes ember, ha elengedi magát. Mostanság készül nyugdíjba, Edgarnak ezért megígérte, hogy előtte még tisztázza ezt az ügyet. Amikor a temetés előtt felhívott, azt mondta, nem felejti el. Ő a te embered, Mimi, a munkád eredeti példánya már nála van, így tisztában van vele, ki a valódi szerző.

– Hogy került hozzá?

– Edgar elküldte neki. Ne haragudj, nem szóltam, amíg nem tudtam biztosat. Edgar megkérdezte, elküldheti-e, én meg azt mondtam, küldje.

– Uram isten! – Mimi alig akart hinni a fülének.

– Igazság szerint – mesélt tovább Francesca. – nem kellett de Cuir-t győzködni, tanította Pierre-t és nincs róla nagy véleménnyel. Állítólag volt már vele egy hasonló csörtéje annak idején, ezért készséggel meglékeli a ladikját, ha megkéred rá. Beszélj vele és boldogan síkra száll érted. Megveti az ilyen ügyeskedőket és szakbarbárokat.

Mimi nem törődve a víztől csöpögő kezeivel lelkesen megölelte Francescát. – Ez az ölelés Edgarnak járna, de mindkettőtöknek köszönöm. Az öregfiú piszkosul hiányozni fog.

– Főleg Pierre-nek, miután egyetlen telefonhívással dollár százezreket varázsolt ki a zsebéből –

szögezte le Casey a tőle megszokott cinizmussal, miközben kárörvendően forgatta a szemét. –

Egyébként, Mimi, a mumusod a jövő tanév elején két hétre Londonba jön. A vendégelőadók között olvastam a nevét.

– A témája?

– Na, tippelj!

– Fel kéne paprikázni a hangulatot a karzatról – javasolta Francesca álnokul. – Már egy-két kínos kérdés is megteheti a hatását. Kérj meg pár diákot, hogy tegyék fel őket.

Mimi elismerően füttyentett. – Ez nem is rossz ötlet! Szeretném megszégyenülve látni a fickót.

Amúgy viszont gyorsan lezárnám az egészet és visszatérnék a normál kerékvágásba.

– Normál kerékvágásba François-val?

– Miért is ne?

– Amit én láttam belőle – bohóckodott Francesca Casey felé fintorogva és közben átkarolva Mimi vállát. –, annyiból azt mondom, vérpezsdítő kerékvágás lehet.

– Iiiiigen? Akkor segítsünk Miminek! – állt Casey vívó alapállásba mit sem törődve gyógyulófélben levő csípőjével. – Adj egy répát, királylány, elintézem Pierre-t és kiszabadítalak! – Mimi kacagva odahajította neki az első dolgot, ami a keze ügyébe akadt, jóllehet az krumpli volt, nem répa.

– Kard helyett megteszi a buzogány… feje… is – forgatta meg a kezében Casey elszánt képpel. – A kicsi Pierre máris halott – kiáltott valamiféle csatakiáltásra emlékeztető hangon, mire a másik kettő

féktelen nevetésben tört ki. Ám a hajót abban a pillanatban megdobta egy hullám és Casey megtántorodott.

– Casey, elesel! – rohant volna felé Mimi, mielőtt újra összetöri magát, de valamilyen isteni sugallatra Roland kapta el. Akármi is csalta le a fedélzetről, jobbkor nem is érkezhetett volna.

Az arckifejezése esettanulmánnyal felért, miközben Casey hóna alá nyúlva, két oldalról megtartotta. – Hank úgy két perce mesélte el odafent, hogy megkomolyodtál – közölte Roland fontoskodó képpel, majd csettintett a nyelvével. – Lehet, hogy becsaptad szegény ördögöt? –

kérdezte és bár Casey kontójára nevettette meg a lányokat, azért vigyázott rá, hogy úgy ültesse vissza a helyére, ne okozzon neki fájdalmat.

Casey meghunyászkodva a vállát vonogatta. – Nos, igyekszem, de ez időbe telik – mondta, miközben az arcára valami egészen más volt írva.

Negyvennyolc óra leforgása alatt szinte mindenki elhagyta Ashen House-t és ez érzékelhető

nyomot hagyott a ház hangulatán. Először Mimi és Arianne távozott, mindketten Párizsba tartottak.

Közvetlenül utánuk Edward is felpakolta a családját és elindultak Londonba. Végül Albert is elszánta magát arra, hogy visszatérjen a régi életéhez, amit kissé hirtelen és túl hosszan hagyott maga mögött.

– Bejöhetek? – dugta be a fejét Francesca szobájába az elutazása előtti délutánon.

– Éppen napozom, gyere bátran – kiáltotta a háta mögé, mire Albert felbukkant a teraszon.

Megállt az ajtóban, vállát a keretnek vetette. Zsebébe süllyesztett kezekkel elbámult a kert felett.

– Azt hittem, Glennroy az.

Francesca meglepve nézett fel rá, ámde Albert arckifejezése nem kínált kapaszkodót. Lebarnult bőrén elveszett a híres forradás, egyedül a letörtség nem illant el róla. Összeszorított fogakkal tartotta magát, ennek ellenére aki jól ismerte, láthatta, mennyire más ember lett az utóbbi napokban. Ahogyan Rolandet is megtörte az apja halála, éppen csak az öccsével ellentétben Albert a pókerarca mögé rejtette a fájdalmát.

– Mi van Glennroyjal? – kérdezett vissza Francesca.

Albert azonban elhárítóan intett a kezével és egészen mással folytatta. – Egy éve ugyanezen a teraszon napoztál, amikor elcsaltalak Harry Milland partijára.

– Emlékszem. Varázslatos este volt.

– Olyan varázslatos, akár a házigazda? – mivel Francesca tétovázott, Albert rákérdezett. – Vagyis Harry az?

– Te…?

– Igen, találgatok. Megpróbálom megfejteni az illető kilétét.

– Ááá, először Glennroy, most meg… miért pont Harry Milland?

– Több okból. Először is jóval fiatalabb apánál, korban ideális számodra. Jóképű, érti a nők nyelvét, elegáns….

– Egek! – nevetett Francesca felállva a napozóról. – Ha ilyen szempontok szerint válogatnék, egy szörnyeteg is az ölembe hullhatna.

– Tegnap találkoztam vele és élénken érdeklődött utánad.

– Megtisztelő – egy elhúzódó percig farkasszemet néztek. – Miért olyan fontos neked az a név?

– Kíváncsi vagyok. Apa ugyan azt kérte tőlem, ne hagyjam, hogy pártában maradj, de akkor sem adhatlak akárkinek.

– És Harry akárki?

– Harry nagyszerű fickó, Cesca, ne érts félre, csak még nem nőtt fel. A nőkkel kapcsolatban viszont úgy viselkedik, akár egy gyerek a cukorkaboltban. Mindet akarja, de gyorsan ráun arra, amelyiket megkapta.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy nem hozzám való?

Albert meggyőződéssel bólintott. Volt valami megható abban, hogy úgy viselkedett, mintha lánygyermekes apa lenne. – Nem, mert te olyan nő vagy, akit nem lerohanni kell, hanem szeretni.

Ámde Harry nem ismeri a különbséget a kettő között.

– Nem ő az. Keress tovább, Sherlock – ugratta Francesca legyőzve az ingert, hogy nevessen.

Miután magára kapott egy pólót, komolyabb tónusban hozzátette: – Tudod, egyetlen okból számít csak, hogy ki az… legyen benne elég megértés, hogy átérezze, mekkora veszteség ért engem. Ha lesz türelme, amíg kiheverem ezt, akkor jó… ha nem lesz, akkor nem ő az igazi.

– Én magam sem tudom elképzelni a folytatást apa nélkül – vallotta be Albert. – A hétköznapok és a saját életem fordulatai kitöltik majd az időmet… de ez már nem ugyanaz az élet lesz… Apa mesélte, hogy te már túlélted egyszer valaki elvesztését, aki nagyon fontos volt neked… úgyhogy adj nekem tanácsot, hogyan nyomhatom el ezt a fájdalmat…

Francescának könnyek szöktek a szemébe, amikor Albert nyúzott arcára nézett. – A legrosszabb személyhez fordulsz tanácsért. Én túl szentimentális vagyok és… képtelen elengedni azt, akit szeretek.

Aznap délután Francesca örömmel látta, hogy Donald nem egyedül Albert csomagjait pakolja az

autó csomagtartójába. Albert sem értette a felesége viselkedését, de túl feldobott volt ahhoz, hogy az indokokat kutassa. Egyszerűen csak elfogadta a kedvére való döntést. Eredetileg is ellenezte a különélést, mégsem hajlott rá, hogy kétes kimenetelű vitákba bonyolódjon, inkább beadta a derekát.

Most azonban megnyugtatta, amiért nem magányosan kell visszatérnie a fővárosba. Londonig magukkal vitték Rolandet és Ginnyt is, ettől az út szórakoztatóbbnak ígérkezett.

Francesca azt a feladatot kapta, hogy amennyiben átköltözne Rannoch Cottage-ba, adja át az irányítást Donaldnek. A személyzet állandó jelenléte mellett Albert csak annyit kért tőle, hogy hébe-hóba ugorjon be körülnézni. A pillanat el is érkezett, amikor ezt a jelentős lépést megtehette volna, ő

mégis nehezen szánta el magát az indulásra. Túlságosan sok emlék fűzte a házhoz, ezek pedig visszatartották. A falak még őrizték Edgar szellemiségét, a kinyúlt kardigán ott lógott a helyén a Pipázóban, a kedvenc könyvei a polcokon sorakoztak. Akármerre is vitte a lába, mindenhol érezte a jelenlétét, visszahallotta a szavait és a nevetését. Látta ott ülni az asztalfőnél vagy a Biliárd Szobában, ahogy megnyer egy újabb sakkpartit. Még a saját fürdőszobájában is arra emlékezett, amikor bejelentette neki az apja végzetes szélütését. A temérdek emlék egyszerre nyújtott gyógyírt és facsart egy újabbat a szívén. Valahogy az az érzése támadt, ha kiteszi a lábát innen, ugyanolyan elveszett lesz, amilyen Sean halála után volt. Ezzel szemben ez a ház mintha megvédte volna.

Unottan lapozott egyet az újságban, amikor Casey és Hank csatlakoztak hozzá. Ők maradtak a legtovább, ám a laktató reggelit követően ők is célba veszik a londoni vonatot. Francesca rettegett attól, ezek után milyen kihalt lesz Ashen House. És mint oly gyakran, Casey ezúttal is olvasott a szívében. – Neked is menned kéne, Cesca.

– Igen, tudom, csak nem könnyű.

– Persze, hogy nem, hiszen eddig ez volt az otthonod. Mikor költözöl át a saját kis fészkedbe?

– Napokon belül.

– Helyes, jól fogod ott érezni magad – Casey megszorította a kezét, hogy éreztesse vele, az ő

oldalán áll. – Ne hagyd el magadat. Edgar elment, ám ott van neked Jonathan és most már Glennroy is. Ha akarod, egy új élet vár rád.

Francesca kedvetlenül nézett vissza rá. – Elmondtam Jonathannek az igazat.

– Mindent?

– Mindent. Az elejétől a végéig. Seant, St. Tropez-t, az egészet.

– Ó! Nem hittem, hogy valaha is hajlandó leszel erre – vallotta be Casey lenyűgözve. – És miért határoztál így?

Francesca hátradőlt a széken. Ujját elmélyülten járatta körbe a csésze karimáján. – Nem bírtam tovább a hazugságokat. Akármilyen is volt Jonathan tizenéve, amióta újra összetalálkoztunk, őszintén beszélt velem, nem titkolta, hogy megváltozott, azt sem, hogy egy más fajta életre vágyik, mint a mostani. Velem. Amit azzal háláltam meg, hogy folyamatosan becsaptam. Attól féltem… a hazugságok esetleg ezt a második esélyünket is a tenger fenekére küldik.

Casey emlékezetében felvillant az az este a Shawfield Streeten, amikor leleplezte Jonathan Bunbridge mesterkedéseit. A férfi nyíltsága furcsa módon lefegyverezte őt és már-már csodálta az egyenességéért. Azért, ahogyan a kudarcba fulladt házasságáról beszélt, meg arról, mennyire más

érzelmeket ébreszt benne Francesca. Mindezt annak dacára, hogy jól tudta, Francesca becsapja, ő

pedig nem áll át a másik oldalra. Egészen addig az estéig egy lehengerlően jóképű, szellemes és szórakoztató világfit látott benne, aki csapodár fiatalsága után ugyan némileg megkeseredett, de továbbra is tudja, hogyan élvezze ki az életet. Aznap este mégis rá kellett ébrednie, hogy ez az ítélet igazságtalan. Ha Jonathan szavakkal nem is szólt róla, amint a házassága terítékre került, a szemében ott ült a csalódás meg a magány. Sean Clyatt kapcsán is lelkifurdalás csengett ki a szavaiból. A vallomás után értette meg, hogy egy ilyen ember miért ássa el magát az isten háta mögött és miért köt megalázó alkut a sorssal, hogy olyan nőnek adja a szívét, akitől belátható időn belül semmit nem remélhet. A tetejébe a vetélytársa nem egy hozzá hasonló szívrabló, csak egy melegszívű öregember. Ez az új élet Cornwallban nem volt izgalmaktól terhes vagy kicsapongó, sőt egyszer Edgar négyszemközt azt mondta neki erről a kérdésről: – Ha valakinek elmesélném az igazat erről a megnyerő külsejű és tehetséges fiatalemberről, kiröhögne a világból. Azt mondaná, ez nem is Jonathan Bunbridge.

– Ez volt a legokosabb megoldás – felelte Francescának. – És hogyan reagált?

– Már tudta, hogy találkoztunk St. Tropez-ban.

– És azt, mit éreztél iránta akkoriban?

– Azt nem. Észrevette ugyan a szeleburdi viselkedésemet, ám Seannak tulajdonította.

– Értem. Elmagyaráztad neki, Sean miért emelt falat kettőtök közé?

Francesca biccentett. – Ó, igen és ezen tényleg megdöbbent. Sean elejtett neki egy megjegyzést, hogy én egy hasonló léhűtőt szeretek, mint ő, ezért nem akarja, hogy a közelembe kerüljön.

– Na, de az a léhűtő nem olyan volt, mint ő, hanem ő volt!

– Jonathan erről semmit nem tudott, Casey.

– No, és nem neheztelsz rá, amiért szaglászott utánad?

A kérdés hallatán Francesca felvonta a szemöldökét. – Honnan tudod, hogy szaglászott utánam?

– Londonban meghívott egy kávéra a házába vacsora után és ügyetlenül lebukott.

A vállrándítás, amivel Francesca a hírre válaszolt, mindent elárult. – Nem lenne értelme haragudnom rá vagy igen?

Miután befejezték a reggelit, Donald elképesztő gyorsasággal szedte le az asztalt. Casey az órájára lesett, közeledett az idő, hogy elinduljanak. Nem szívesen hagyta magára Francescát a kietlen házban, ámde úgy érezte, ezt az utolsó lépést egyedül kell megtennie. Meg aztán bízott Hank jóslatában, hogy a magány majd Jonathan Bunbridge karjaiba kergeti.

– Ivy meglepett ezzel az utazással – mondta Francesca témát váltva.

– Megjött az esze – vélekedett Hank, amit Casey gyanakvó morgással jutalmazott.

– Te csak hallgass, te vagy az egyetlen, aki tudhatja, mi Ivy pálfordulásának az oka.

Hank széttárta a karjait. – Viszont ezt a tudást nem osztom meg veled.

– Tényleg tudod, Hank? De honnan?

Casey türelmetlenül csettintett. – Eeej, Cesca! Amíg mi a tenger habjaiban lubickoltunk, ezek ketten egymás torkának ugrottak a fedélzeten. Nem is vetted észre?

– Hannah-val voltam elfoglalva – Francesca gonoszul Casey-re kacsintott. – Veled ellentétben én csak akkor tartom szemmel Hanket, ha le akar győzni azon a villámgyors biciklijén.

– Nem a gépben van a varázslat – vigyorgott Hank. – De ahhoz képest, hogy a gyengébbik nemhez tartozol, ördögien jó lettél, Cesca! Sajnos egyre jobb!

– Ne térjünk el a tárgytól. Hank Murrow, mit műveltél Ivyval a fedélzeten?

Hank Casey-re se nézve magyarázni kezdett Francescának. – Mekkorát fordult a világ, nem? Pár hónapja ez a nőszemély azt se vette volna észre, ha elpusztulok a sivatagban. Most meg leselkedik utánam és Skóciában a mélybe vetette magát, csak mert egy szemrevaló geológusnővel látott beszélgetni.

– Az öregapádat! – tiltakozott Casey kiszámítható módon. – De tudod, mit? Hol van az a gyűrű, amit ígértél? Férjet csinálok belőled és életed végéig szemmel foglak tartani.

– Mikor kezded? – Hanket kicsit sem rémisztette meg a fenyegetés. Hirtelen felszökkent az asztaltól és kihúzta Casey székét is, hogy egyetlen mozdulattal a karjaiba kapja. Tiltakozásra lehetőséget sem adva az ajtó felé iramodott. – Kösz a finomságokat, Cesca – fordult vissza a küszöbről. – Összecsomagolunk és egy óra múlva elindulunk.

Francesca ugyan viszonozta Hank ragyogó mosolyát, ám egyetlen hang sem jött ki a torkán. Csak némán bámult ki a hallba, amerre eltűnt Casey-vel. Még utoljára fültanúja lehetett, amint megjátszott kétségbeeséssel azt hadarta: – A ménkűbe, hova is rejtettük azt a gyűrűt? Azt hittem, még húsz évig porosodni fog.

Ashen House kiürült. A falak unottan bámultak Francescára és visszaverték magányos mozgásának neszeit. Három napra szélnek eresztette a teljes személyzetet. Arra szánta ezt az időt, hogy a maga módján búcsúzhasson el Edgartól és a közös évektől. És amikor ez a pár nap elszaladt, azzal a megnyugtató tudattal ért a végére, hogy jóleső érzések töltik el, ha a múltra gondol. A kandallón sorakozó családi képek láttán most már szívesen mosolygott. Az eszébe villanó mókás és szívmelengető pillanatok erősebbek voltak, mint valaha is feltételezte. Ez a három nap kárpótolta azért, mert a temetés előtt és után nem maradhatott egyedül a gyászával. A házban vendégeskedő

család és barátok jelenléte arra kényszerítette, hogy kisegítse Ivyt a háziasszonyi teendőkben és egy időre félre kellett tennie a saját igényeit. Ezúttal azonban megtehette és meg is tette, hogy csak magával törődjön. A maga módján vett búcsút Edgartól és az emlékekbe, a családi történetekbe menekült, amitől a veszteség sem tűnt lesújtóan véglegesnek. Ezeknek a visszatekintéseknek hála értette meg, hogy Edgar olyasmivel ajándékozta meg, ami a halála után is vele marad. Például a nyíltság. Ashen House-ban színjáték vagy számító alakoskodás nélkül élhetett, így is elfogadták és szerették. Edgar olyan közeget teremtett, amelyben nemcsak a gyermekei, de ő is megengedhette magának az őszinteség luxusát. Ha csalódott, kimondhatta, ha dühös volt, felemelhette a hangját, ha magányra vágyott, kérhette, hogy hagyják békén, ha boldogságában táncolt volna, Edgar megpörgette a márványpadlón. A Seannal töltött rövid időt leszámítva életében először érezhette, hogy szabad és nem állítanak vele szemben olyan elvárásokat, amelyeket nem tud és nem is akar teljesíteni. Ez és megannyi más, amit most be tudott csomagolni az útipoggyászába, Edgar értékes ajándéka volt és ő meg is akarta becsülni.

A nyári délelőtt errefelé gyakran előforduló ködöt vont a tájra. A sűrű és fürgén áramló függöny amilyen gyorsan leereszkedett, úgy el is illant. Mire elérte a dűnéket, már senki meg nem mondta volna, hogy alig húsz perccel korábban micsoda fehérség takarta el a tájat. A nap hétágra sütött és mivel a delelőjéhez közelített, alig akadt árnyék. Francesca egyenletes tempóban kapaszkodott fel az utolsó homoksánc gerincére. Arcát egy kalap karimája védte a napfény elől. A dűne tetejére érve rövidnadrágjának zsebébe rejtette a kezét, úgy pásztázta végig a lába alatt húzódó partvonalat.

Jonathan kérkedése helytállónak bizonyult, errefelé a legnagyobb turistainvázió idején sem bóklászott idegen. Ezúttal is egyetlen magányos alakot fedezett fel, aki bambuszgyékényen süttette magát, miközben vaskos könyvbe mélyedt. A legdaliásabb férfi volt, akit valaha ismert. Magas, sportos alakján nem fogott az idő, sőt még jót is tett neki, hogy érettebb korba jutott. A magyarázat vélhetően a szerencsés génekben rejlett. A tekintetébe lopódzó, néha túlságosan is lehangolt kifejezés volt a legszembetűnőbb változás, ifjúságának diadalai óta inkább belül cserélték ki. Tőle kőhajításnyira gyönyörű skótjuhász ásott a homokban, majd megkergetett néhány hullámot. A vágta után mulatságosan vékony lett, a víztől a szőre rátapadt izmos testére, mígnem türelmetlenül megrázta magát és vakkantott párat a mutatványhoz. Ekkor vette észre őt és egy elképesztő sprint végén ledöntötte a lábáról. Francesca felnevetett Duncan szeretetrohamán, ahogy lebirkózták egymást a homokra. Elérzékenyülve gondolt arra, hogy Kalóz nem is találhatott volna jobb gazdát imádott kutyájának, mint Jonathant. És hogy ez így volt, mi sem bizonyíthatná jobban, mint Duncan vigyorgó képe és csillogó szemei.

Ahogy a skótjuhász visszatért korábbi mulatságához, ő is folytatta az útját. Jonathan időközben félretette a könyvét. Haja a korábbi úszástól még nedvesen tekergőzött a fején, jóllehet a bőrén a só nyomain kívül vízcsepp sem maradt.

– Szia – nézett fel, ahogy ő megtorpant mellette. – A lábadra ráfér egy kis napfény, telepedj ide –

a meghívást nem kellett megismételnie, Francesca szívesen elfogadta és lehuppant mellé a gyékényre. – Azt hittem, elvesztél – szólalt meg Jonathan színtelen hangon.

– Ashen House-ban voltam.

– Tudom. Összefutottam Donalddel a faluban, ő mesélte, hogy bezárkóztál.

– Magamban akartam maradni és tisztázni pár dolgot.

– Ó, igen – Jonathan elnézett a tenger felé. – Mintha ezt nem először hallanám – a korholó szavak nem tévesztettek célt. – Mégis igazam volt. Amióta ismerlek, mindennek a kivonatolt változatát hallom a szádból. Igaz, a múltkori beszélgetésünk után…. a fene tudja, abban bíztam, hogy a helyzet megváltozik. Te viszont továbbra is kizársz az életedből.

– Ez nem igaz!

– Tényleg? Akkor miért mondod újra azt, hogy egyedül akarsz valamivel szembenézni?

– Jonathan, légy egy kis belátással. El akartam búcsúzni az elmúlt évektől, az eddigi életemtől, Edgartól. Ehhez nem kell társ. A jövőmhöz viszont kellene egy.

Ettől a pár szótól Jonathan valamelyest megenyhült. Végigsimított Francesca lábszárán és bár a mozdulat akár érzéki is lehetett volna, ő a feszült arckifejezéséből azt olvasta ki, hogy valami fontosat akar mondani. És így is lett. – Elfogyott a türelmem – vallotta be kissé hezitálva. – Eddig sem volt egyszerű, mégis tekintettel voltam a kéréseidre, a professzorra, a társadalmi helyzetedre.

De elegem lett. Veled akarok lenni, megosztani a hétköznapokat ahelyett, hogy mindig tartalékban

álljak. Nem tudok többé heteket várni, hogy egyetlen délutánt kapjak tőled.

– Ezért jöttem, Jonathan. Mi lenne, ha belevágnánk?

– El se hiszem, hogy ezt hallom.

– Edgar nagyon hiányzik, ennek ellenére talán el tudom engedni, ha már Rannoch Cottage-ban leszek. Távol a közös életünktől.

Jonathan elgondolkodva nézte egy percig, majd a szájára hajolt. Mielőtt azonban megcsókolta volna, felkapta a fejét és egyenesen Duncan csillogó szemébe nézett, amely nem leplezett rosszallással csüngött rajta. Ráadásul az eb fenyegetően mordult is egyet, ahogy ott ücsörgött szobormereven a fejüknél.

– Csak álmodom – dünnyögte csalódottan, mire Francescából kirobbant egy önfeledt kacaj.

– Úgy látom, nemcsak a barátnődet hanyagolod el.

– Na, igen. Ámbár egy jó kutyának tudnia kellene az illemet és kivárnia a sorát.

– Ne hagyd magad – súgta Francesca Duncannek, aki elégedett morgással fogadta a tanácsot.

– Ne uszítsd már, vagy legközelebb akkor is megharap, ha csak álmodni merek rólad – Jonathan előkereste Duncan egyik játékát és jó messzire elhajította. A skótjuhász kötelességének érezte visszahozni.

Miközben felálltak a gyékényről és Jonathan elkezdte összeszedegetni a magával hozott holmit, Francesca feszengve szólította meg. – Ugye, nem változott meg kettőnk között semmi? Úgy értem, Sean miatt.

– Mielőtt Seanról beszéltél volna, megmondtam neked, mi az álláspontom ebben a kérdésben.

Igen, lesöpört a lábamról a felfedezés, hogy ugyanazt a nőt szeretem, akit ő. Azt is elismerem, hogy sok indulat volt abban, ahogy régen gondolkodtam veled kapcsolatban… úgy éreztem, elrontottad az egyetlen barátságot, ami igazán jelentett nekem valamit… mégis vágytam rá, hogy beszéljünk róla…

– Jonathan egy pillanatra félrenézett. – A múltkori beszélgetés azt is megértette velem, hogy tudatosan intézte úgy, hogy mély árok húzódjon köztünk. De az tizenöt istenverte évvel ezelőtt volt, mostanra viszont csak ketten maradtunk ebből a háromszögből. Te elveszítetted a szerelmedet, én meg a barátomat. Az a történet nincs tovább. Viszont itt vagyunk mi ketten… eldönthetjük, hogy írunk-e együtt egy történetet, vagy sem.

– Sok hibát követtem el, Jonathan.

– Ne kínozd magadat ezzel. Én is követtem el hibákat, ráadásul negyven felett tőled tanulgatom, mit jelent egy igazi kapcsolat. Úgyhogy amondó vagyok, vegyük úgy, hogy a mi esetünkben a dolog eleje volt bonyolult, de ezen túlvagyunk. Nem bánom, ha mostantól minden unalmasan hétköznapi lesz – Francesca felnevetett Jonathan grimaszát látva. Nem ellenkezett a gyors csók ellen sem, amit kapott. – Menjünk, meg kell még főzni az ebédet. Hol kóborol már az az elhanyagolt eb? – éleset füttyentett, mire Duncan fel is bukkant a dűnék takarásából. Azonnal megértette, hogy hazafelé indulnak, ezért eliramodott és előttük mászta meg a homokdombot.

A kis ház, ami megbújt a földút mellett, újabb és újabb meglepetésekkel szolgált. A külső

átalakulással összhangban a falai között is új életre kelt. Francesca nem leplezett kíváncsisággal járta körbe a szobákat, mindegyikbe bekukkantott. A szikrázó napsütés beáramlott az ablakokon és színesre festette a falakat. Az emeleten egyedül a hálószoba maradt a régi. A szomszéd helyiség egyelőre rumliszobára hasonlított, a leghátsóban pedig már felkerült egy szép tapéta.

– Mi volt ez korábban? – érdeklődött belépve a meglepően tágas térbe. Talán ez volt a legszebb mind közül.

– Gyerekszoba, azt hiszem.

– És megszünteted?

– Hiszen nincs gyerekem, miért olyan megbotránkoztató ez? – Jonathan körbejárta a helyiséget. –

Egy ideje az jár a fejemben, hogy átköltöztetem ide a hálószobát. Naposabb, mint a másik és több a hely is. Mit mondasz?

– Sajnálom az egykori gyerekszobát.

Jonathan csípőre tett kezekkel fordult meg. – Ne bosszants már te is ezzel a gyerek dologgal.

Amíg cumit nem kell vennem, hallani sem akarok a témáról.

Az ingerült reakció meglepetésként érte Francescát. Jonathan mesélt már neki arról, hogy a házassága a gyermekvállalás kérdésén futott zátonyra, de ő mindig úgy képzelte, hogy a kisbaba elsősorban Darlának volt fontos. Elnézve az állán megfeszülő izmokat azonban kezdte azt hinni, hogy valami más is van még ebben a történetben.

A konyhában elkészült az új bútor, mely újjávarázsolta a kopott helyiséget. A modern és világos szekrények vidámságot kölcsönöztek a térnek. Jonathan már az ebéd utolsó mozzanatai felett bábáskodott, amikor ő is felbukkant. Tetszett neki, ahogyan a ház új arculatra tett szert és ezt az ebéd felett el is mondta.

– Rengeteg munkád lehet benne.

– Ha az ember szívesen csinál valamit, nem akkora áldozat.

– Egyedül dolgozol rajta?

– Ami nem igényel szakembert, azt egyedül csinálom. Festés, mázolás, tapétázás, az új tetőt is én raktam fel. A sógorom, Adam, számos munkára megtanított, ellestem a trükkjeit. A zöme nem is olyan nagy dolog, ha az ember nem sajnálja az időt vagy a fáradtságot.

– Meg az úri kezeit.

Az összevont szemöldök alól éles pillantás találta meg Francescát. – Te még mindig valami önimádó ficsúrnak nézel engem?

– Nem, dehogy! Minden elismerésem azért, ahogy ezt a házat így újjávarázsoltad. Én biztosan nem vállalkoztam volna rá. Hogyhogy most jutott eszedbe elkezdeni a munkát?

– Hmmm – tette le a villáját Jonathan és tekintete körbepásztázta a csodálatos, új konyhát. – Az első évben csak a munka érdekelt. Ott volt Bolander régi ügyfélköre, akikkel el kellett fogadtatnom magamat, vacsorákra jártam, összejövetelekre. Ahova csak meghívtak, elmentem. Hasznosabb volt körbemutogatni magamat, ugyanis a többség ugyanolyan szépfiúként kezelt, mint te…

– Ügyvéd úr, tiltakozom!

Jonathan felnevetett. – Majd, ha szót kapsz! Szóval, mire este vagy hétvége lett, nem maradt egyéb vágyam, mint a puha ágy és a párnám. A hétvégeken egyébként is gyakran Falmouth-ba mentem egy barátomhoz. Szintén agglegény, még Walesből ismerem, vidám napokat töltöttünk együtt. Mindebből az következik, hogy a ház kevéssé érdekelt. Mostanra jött el az ideje, hogy otthonná varázsoljam.

– És a Shawfield Street?

– Ó, az egészen más. A Shawfield Street az én Ty Balfour-Gwynnem. Mondhatnám, hogy menedék, az állandóság szimbóluma.

– Ott voltál először szerelmes?

– Minden ott voltam először, kivéve szerelmes – jelentette ki Jonathan feltűnő közönnyel.

– Ez hogyan lehetséges?

– Nem tudom, én először Darlával kapcsolatban hittem, hogy szerelmes vagyok, de az már a baleset után történt. Azonban a te nagy szerelmedről jut eszembe, gyere, mutatok valamit – állt fel, amikor látta, hogy Francesca is befejezte az evést. – Mosogass el, Duncan – utasította a kutyát, ám az lázadó módon követte őket a nemrégiben átrendezett nappaliba.

Amíg a tévé feletti szekrényben kutatott, Francesca kényelembe helyezte magát a kanapén. Egyik lábát maga alá húzta, ahogy leggyakrabban tette. – Mi ez? – tudakolta a terjedelmes kötet láttán, amit Jonathan az ölébe fektetett.

– Nézz csak bele bátran.

– A titkaid?

– Nem annyira az én titkaim, mint a tiétek. Glennroytól kaptam, amikor magával hozta Duncant Skóciából.

Francesca eltávolította a csomagolópapírt. Drága, bőrkötésű könyv bukkant elő a rejtekéből. Már az első pillantásra felismerte, mit tart a kezében. Sean gyerekkorától kezdve imádott rajzolni, kedvvel és tagadhatatlan tehetséggel forgatta a grafitceruzát. Kezdetben elbűvölték a színes festékek, de hamarosan kikísérletezte, hogy egyetlen ceruzával is mennyi mindent meg tud örökíteni. Formákat, testeket, fényt és árnyékot, örömöt vagy éppen szenvedést. A ceruza bőségesen elegendő eszköz volt a kezében. Idővel rászokott a tusra is, amely maradandóbbnak bizonyult a grafitnál. Karikatúrái, pár mozdulattal firkantott grafikái élményszámba mentek. Ez a páratlan gyűjtemény felölelte a felnőtt életének a legjavát. Ahogy ott hevert Francesca ölében, ő pedig farkasszemet nézett a borítóval, nem kevesebbre nyílt lehetősége, mint kirándulásra a múltba. Ez a napló olvasásával vetekedő élmény volt.

Ebben a kötetben benne rejlett Sean élete, a hétköznapjai, a vágyai, Brae nan Ythan és a ház népe, a szobák, a kőoroszlánok. De ott volt Ty is, a kalandos téli kirándulások, az első szerelmes éjszaka, számos rajz róla, Glennroy, az egyetemi cimborák, köztük maga Jonathan is néhány példányban. Látta Darlát, a vizsgákat, a kártyás estéket, ahova Sean egyedül járt el, valamint tucatnyi szép lányt. Itt-ott felbukkant az oxfordi kollégiumi szoba, illetve a Shawfield Street 49, ahova ő még soha nem jutott el. Jonathan oldsmobilját is láthatta, melyben Sean a halálát lelte. A rajzok olyan ékesen szóltak a kavargó, izgalmas és eseménydús múltról, arcokról és történésekről,

hogy időutazást jelentett lapozgatni őket. Miután az utolsó oldalig áttanulmányozta a gyűjteményt, a vaskos kötetet a combjára fektette. A látottaktól legyőzve végigsimított a borítóján.