Lovas Ildikó

Szép Amáliák

Cselédregény

© Lovas Ildikó, 2023
© Forum, 2023

Lk 8.5–8.8

Lk 8.22–8.25

Mt 5.37

Mt. 10.16

Bevezető

1. A cseléd szófejtése

Isten cselekszik. Szavakat ad. Így a szó cselekedet. A szavakért cserébe azt várja, hogy cselekedeteikkel az ő nagyságát dicsérjék azok, akik a szavakat fogalommal megtöltve használják.

A szavak az idők folyamán veszélyesen hízásnak indultak. Annyi jelentést tömtek beléjük, hogy elveszítették önmagukat. Hangok sora lettek. Jelentésük eltávolodott a fogalomtól, amit jelöltek, aztán az értelemtől is, amit megköveteltek. Nem jelentettek többé semmit. Mindent is jelenthettek. Elfelejtődött annak dicsérete, aki a szavakat adta. Alleluja, de jó is az, ami nekem jó és rossz az, ami nekem rossz. Hozsanna a szamárnak.

Hajtogatták a szavakat, miként a pogácsa tésztáját, hogy minél rétegesebb legyen, magasabbra keljen. Könnyen fogyasztható legyen. Eltűntek a fogalmak kiváltotta, nehezen fogyasztható érzések – kegyelem, szégyen, alázat, könyörület. Kövér, felhizlalt szavak gurultak szerteszét a világban. Többé nem tartották fenn a rendet. Jelentésük, ami eredetükhöz vezethető vissza, elveszett. Eredetük a rend szépségét ünneplő jelentésükben rejlett.

A cseléd a rend szépségét hirdeti. Saját jelenlétével és nem mások által. Nem sok szót használ, mert a felhizlalt szavak az ő nyelvét nem ismerik. Így ő maga is nehezen megismerhető.

Különbség van a cseléd és a szolga között. A szolga valaminek a hirdetője, híve. Istennek ezért vannak külön a szolgái és külön a cselédei. Utóbbiak sohasem alázatosak. Nem érzik, hogy alá kell rendelődniük. Megfosztódnak mindattól, ami életük történetét a misékben és mesékben jószagúvá és emelkedetté tehetné. Nem Istent szolgálják cselekedeteikkel, de azt a szépséget, amit az embernek emberségként adott. A fölhizlalt szavak ennek kifejezésére már nem alkalmasak.

Az íratlan törvényeket, amelyek nem ma és nem tegnap léptek életbe, azonban senki sem tudja, mióta vannak, felül nem írhatja emberi elme által kitalált parancs. Ha mégis, ahhoz Istennek nincs köze, csak az embernek. Mámoros érzés, egyre többet, egyre jobbat akar az ember a szavakkal. Hizlalja, tömi jelentéseit. Amivel nem tud megbirkózni, elveti. Így az Istent. Az idők kezdete óta sokféle szó létezik rá, de íratlan parancsai nem elnevezésével, hanem az emberi elme által változtak.

Kevés szó maradt, ami önmagát jelenti. Kevés szó maradt, ami fogalmával és nem mással, legfőképpen nem tetszés szerint felhizlalt sok egyébbel azonos. Ezen kevés szó egyike volt a cseléd, ami a családhoz hasonlóan szláv jövevényszó. A szláv nyelvek zömében megtalálható [čelad] szó egyrészt a mély hangrend felé a család, a magas hangrend felé kiegyenlítődve pedig annak párját, a cselédet eredményezte. Az ismert mondás, miszerint nem leszek a cseléded!, eredetileg úgy szólt, hogy nem leszek a családod!, és a magyar nyelvben Jókai Mór Az arany ember című regénye által különült el egymástól.

A cseléd [čelad] szó közvetetten rokonságban áll a dolgozik igével [delati]. A dolog is szláv jövevényszó, ami jelent adósságot, kötelességet, tartozást. A magyar nyelvben a munkához kötődik, ismert származékai a dolgos, dolgozik. Kezdetben a családhoz tartozás adósságot, kötelességet, munkát jelentett mindenki számára. Az idő múlásával és a szavak hízásnak indulásával – aminek eredményeképpen mindent is jelenthet a szó, ami az egyén tetszését megnyeri – elveszett az eredeti jelentés, kezdett bekövetkezni az átalakulás. Az asszonyokon, fehérnépen, fehércselédeken kezdett megtörténni, kezdetben oly módon, hogy a dolgokat már nem minden asszony végezte a családban, csak az arra kijelöltek. A kijelölés elkülönítést, megkülönböztetést is jelentett: csúnya, sánta, más az anyja stb. Ők lettek a cselédek, vagyis azok, akik már gyerekkoruktól munkát végeztek. A szó jelentésének átalakulása, hízása tehát jóval a tizenkilencedik század előtt megtörtént. Jókainak is, a Pancsova környéki kedves, odaadó rác és török asszonyoknak – családi cselédeknek is köszönhetően láthatóvá vált az azzal ellentétes folyamat. Eredményeképpen alig negyedszázad alatt az önmegvalósító nők esetében a nő antonímiájává vált a család, és ennek folyományaképpen pedig a cseléd. A cseléd mindig női személyt jelöl, azonban nem minden nő válhat cseléddé. Hanem csakis azok, akik semminemű gyalázatos és alázatos dolgot nem átallanak tenni. Azonban amit megcselekszenek, azt nem a maguk javára teszik. Tevékenységük lényege nevükbe van rejtve: a cseléd nem más, mint a szó fogalmának eredeti jelentéssel való visszatöltése. A rend szépségének ünneplése esetükben azt jelenti, hogy életük egészével valami meghökkentőt, váratlant tesznek, ezzel irányítva rá a figyelmet arra, hogy a szó, amennyiben önmagában foglalja az általa megjelölt fogalmat, de nem többet annál, képes a csodára.

2. A cseléd társadalmi neme

Különbség van a cseléd és a szolga között. A kettő között feszülő távolság olyan hatalmas, hogy szemmel be nem látható, csizmával be nem járható. Köznapi értelemben a cseléd nem fejlődőképes, nincs számára ranglétra, legfeljebb kitörési lehetőség. Köznapi értelemben, ha valaki cseléd volt, de már nem az, akkor azt mondják rá, hogy kitört a cselédsorból. Ez természetesen csak látszólag van így, mert a cseléd mindig cseléd marad. A cseléd az cseléd! Ez személyiségéből és nem körülményeiből fakad.

A cseléd nőszemély. Nem minden nőszemély cseléd, de minden cseléd nőszemély.

A szolga pedig férfi. Hiszen van szolgálólány, ahogyan kézilány is. Mint ahogyan férfi cseléd is van. De ugyan mit jelent ez? Megérint-e a szó valamit is a lényegből? Nem jelent semmit. Ebből is látszik, hogy a férfi és nő megkülönböztetésének semmilyen értelme és hozadéka nincs. Amikor tehát azt állítjuk, hogy a cseléd nőszemély, nem biológiai (cisz) nőkre gondolunk, ahogyan a szolga alatt sem a biológiai férfiakat értjük. Ma már bárkiből, aki magát férfiként difiniálja, lehet szolga, ahogyan mindenki, aki önmagát nőként határozza meg, lehet cseléd. Ugyanakkor nem minden szolgálóból és cselédből lehet társadalmilag hasznos nemű egyén. Ezen a területen a kutatások még folynak. Nehézséget jelentenek az előítéletek.

Istennek vajon van cselédje?

Az egyik evangelistánál a következőket olvashatjuk: „Aki közületek nagyobb akar lenni, legyen a szolgátok, s aki első akar lenni, legyen a cselédetek.” De mit jelent ez? Járj elöl a jóban, mutass példát alázatból, önzetlenségből, emberi nagyszerűségben legyél különb a többieknél, legyél nagyobb náluknál – légy szolgájuk. De aki mindebben első akar lenni, az a cselédetek legyen. Aki első, az a legjobb. Egy cseléd esetében ez azt jelenti, hogy már nem is létezik emberi mivoltában, nem létezik mint személy, mint élő, lélegző, vágyakkal teli emberi lény. Aki cselédnek teremtődik, annak nincs más útja. Szeretettel, odaadással, csendességgel, türelemmel, jóhiszeműséggel átitatott lény a cseléd, akinek sorsa akkor sem változik, ha kitör a cselédsorból, mert kitörhet-e bárki a saját lelkéből? Nem más a cseléd sorsa, mint halála pillanatáig betölteni rendeltetését. Jó-e ez neki? A baromnak jó-e, ha csípik a legyek? És a búzakalásznak jólesik-e a tavaszi eső, amitől szárba szökken, hogy learathassák? Jó-e a gyereknek, hogy meghalnak azok, akik a múltját jelentik? Jó-e a kutyának, hogy fonott kosárban alhat, és pórázzal a nyakán sétálhat, órákat tölthet kávéházi asztalok alatt? Jó-e az erőszaktevőnek, hogy kielégült? Jó-e a göndör hajúnak, hogy kivasalja a haját?

Cselédek, ahogyan szolgák is, vannak. Ám a szolgáknál jobban senki nem gyűlöli a cselédeket. Ezt mindenki érti – a cselédeket kivéve. Azok fel nem foghatják. Számos oral history módon megörökített tragédia következett ebből. Talán azért, mert a szolgák sohasem válnak szabaddá, a cselédek pedig mindig szabadok voltak. Nagyobb börtön a léleknél nem létezik, abból kitörni olyannyira lehetetlen, hogy az már a szabadsággal válik egyenlővé. A cseléd az élethossziglani cselédkedésért cserébe belső nyugalmat kap, ez az ő jutalma. Elégedettséget érez, de nem tudja. Ha megismerné a szót: elégedettség, meg kellene ismernie az elégedetlenséget is. Fogalmak ellentétpárjainak rabságába kerülve miképpen volna képes időn és téren át változatlan intenzitással, mindig új és új alakot öltve első lenni?

Gondolkodjatok el ezen!

3. Mi a cseléd?

A cseléd olyan, mint aki nem is létezik. Pontosabban olyan, mint egy élettelen tárgy. A reá vonatkozó kérdőszó tehát nem az, hogy ki?, hanem mindig és kizárólag az, hogy mi? Egy cselédnek nincs személyisége, neve, múltja – és legfőképpen jövője nincs. Ha valaki a cselédre gondol, csakis a munkája jut eszébe, amit elvégez, és amiért hála, köszönet csak annyiban jár, amennyiben a kutya fejét megborzoljuk, mert hozzánk dörgölőzik, a ló sörényét megsimogatjuk, mert a hátán töltött idő átmozgatta a testünket – ezeket szeretettel tesszük, mert szeretettel gondolunk rájuk, hozzánk tartoznak, az állataink. A cselédnek ezek szerint annyiban jár a hála és a köszönet, mint a háziállatoknak, de az nem a lényüknek jár, hanem annak, amit nem nekünk kell megcsinálnunk. A megkönnyebbülés az, amit legtöbbször érzünk, amikor a cselédre gondolunk, akár egy kiadós ürítés. Fölszakadó, megkönnyebbült sóhajjal, szinte boldogan folytatjuk a napot, ha megkönnyebbedtünk. Ugyanez történik, amikor odanyúlunk, és zakónk tiszta, kikefélt. De ez a megkönnyebbült hála inkább a zakónak jár, mint a cselédnek. Ennek nincs magyarázata. Nincs egyetlen felsorolható ok sem, ami miatt ez így van. Hiszen ha megkérdezünk bárkit, mi a véleménye a cselédjéről, csupa mosoly lesz az arca. Úgy ömlik szét arcán az elégedett boldogság, mint a macskáén, ha a lepényből kimaradt tejfölös túrót tálkájában látja. Ha eszébe jut cselédje neve, akkor nevén nevezve kezdi dicsérni. Van úgy, hogy nem jut eszébe a neve, de ez igen ritkán fordul elő, inkább csak szélsőséges esetekben. Általában azonban nevén nevezve dicsérni kezdik. Mit is? Elsősorban is szorgalmát, csendességét, diszkrét jelenlétét és jelen nem létét, mindentudását, gondolatolvasó tulajdonságát, ízlését és lojalitását. A mosolyt hála követi, hogy mindezt a tulajdonos bírhatja, a magáénak tudhatja, tulajdonképpen őérte van mindez. Ha valaki megkérdezi, hogy szolgál a cseléd egészsége, nem kapta-e el a tavaszi influenzát, vagy nem töri-e a nyavalya, a háta szokott-e hasogatni, a mosolyt értetlenség váltja fel: a háta?! Hiszen ki tudja azt, hogy a cselédnek háta is van. A lónak természetesen van háta, mert azon ülve lehet átmozgatni az izmokat. A kutyát, ha elkapja a tavaszi influenza, akkor mindenki ideges és aggódó, mert a kutya nem lehet influenzás, tehát valószínű, hogy a gyengeség, erőtlenség, kedvetlenség mögött az alattomos szopornyica nevű megbetegedés áll, amivel sürgősen orvoshoz kell rohanni, az állatot lehetőleg ölben szállítva. De a cseléd háta?! Taknyos orra?! Láztól égő teste?! Mindez természetesen előfordulhat, de nem merül fel. Tulajdonképpen még az is lehetséges, hogy van háta, orra és teste – hiszen a szalonnázó parasztnak vagy a koldusasszonynak is van. Porcelánból, ami törékeny, tehát vigyázni kell rá. Az bizonyos, hogy a cseléd nem porcelánból van, tehát vigyázni sem kell rá. S ha nem kell rá vigyázni, akkor olyan, mintha nem is lenne. Ilyenformán és teljesen logikusan nem merül fel a cseléd hogyléte, jólléte, léte. A létezése nem merül fel, ezért aztán nem tekintik élő személynek, inkább tárgynak, egy mi-nek. Mi ez? Cseléd ez. Így valahogy.

4. A cseléd definíciója

Sokféle cseléd van, úgy tűnhet.

Azonban igazából csak egyetlenféle az, aminek a fogalom meg tud felelni. A kifejezés sokféle cselédnek megfelel, még annak is vagy leginkább annak, aki csak állítja magáról, hogy ő cseléd. Vagy éppenséggel nem cseléd. Nem is volt és nem is lesz. (Nem leszek a cseléded!)

Megfelel annak is, aki mulya. Vagy éppenséggel sunyi, ravasz, rátarti, huncut. Megfelel a béresnek, a konyhalánynak, a vicinének, a bejárónőnek, a tanítónőnek, a szeretőnek, a feleségnek, kitartott fiatal fiúnak, megzsarolt színésznőnek, orvosnak és gyógyszerésznek, királynőnek és királynénak, politikusnak és cirkuszi bohócnak.

A mulyát kihasználják, nem tűnik fel neki, ez nem akarata ellen való, mert nincs is akarata. Nem hepciáskodik, sohasem sértődik meg, és nem akar mást, mint bárgyún átevezni a napokon. Bárgyún tűrve. Önérzet nélkül. Szipákol és mindig eltöri a csészét, poharat. Habog. Korlátai tartják össze, tartják zártan. Sérthetetlen. Semmiképpen sem cseléd, csak egy mulya.

A sunyi és ravasz, akárcsak a rátarti és huncut minden hájjal meg van kenve. Akarata erős, mindig valaki ellenében akarja érvényesíteni. Sokat hepciáskodik, akkor is, amikor szükségtelen, hiszen ez a legkönnyebb út, ami által akarata érvényesülhet. Megsértődik, ami a másik legkönnyebb út. Kicsit bonyolultabb műveletet igényel ugyan, mint a hepciáskodás, de könnyen kivitelezhető. Mindennap akar valamit, amint felnyitja a szemét, a kelő nappal ébrednek tervei. Nincs tudatában annak, hogy ahogyan tervét eléri, az sunyi trükkökön, ravaszságon alapul, rátartiságban és huncutságban mérhető, nem elvégzettben. Teljesítménye éppen ezért sohasem mérhető. Védi ezt az állapotot, ezért semmit sem tűr el szó nélkül, és tüskés. Semmiképpen sem cseléd.

A konyhalány, a viciné és a bejárónő a feljebb jutás vágyával, kényszerből és jobb híján végzi a munkáját, semmiképpen sem cseléd. A konyhalány sohasem mulya és nem is sunyi, ravasz. Komoly feladata van, nélküle szaladna a konyha és megszakadna a munkafolyamat. Mindent előkészít, a munka, amit végez, kemény és sok, szinte egy perce sincs megállni, folyamatosan talpon kell lennie. Átmenetinek tekinti a munkát, amit végez, álmában horkol, és szakácsnőségről álmodik. Máskor arról, hogy a konyhalányok főnöke. Semmiképpen sem cseléd.

A viciné boldogtalan és pletykás. Ha nem házmester volna a férje, hanem kalauz vagy buszsofőr, neki nem kellene kukákat tologatnia, udvart sepernie, folyosót felmosnia. A gondnoki vagy házmesteri lakás több a semminél, de kevés a boldogsághoz, és minden nappal kevesebbé válik. Amíg vannak társasházak, lesznek vicinék is. Akad olyan, aki virágokat helyez el a lépcsőfordulókban. Róla tudhatjuk, hogy jó ember. Ám ez nem lehet megtévesztő, boldogtalanságát leskelődésbe fojtja. Semmiképpen sem cseléd.

A bejárónő az önmegvalósító nők megmentője. Úgy is viselkedik. Zsarnoki, parancsoló, amit lehet, elkerül portörlőjével. Nincsenek előtte titkok, ezektől hízik. Amikor asszonya elsiet otthonról, lehanyatlik a párnákra, és hosszan alszik. Semmiképpen sem cseléd.

A bérest régen harmincöt éves koráig lehetett pofozni, hatvan felett már nem illett rá kezet emelni, mert elsírta magát. Nem az ijedtségtől, hanem a megaláztatás miatt. Akkorára érik meg ugyanis bennük az emberi méltóság tudata. A béres uradalmon robotol, a legalsó sorból volt, az utolsók közt is az utolsó. Hasonló a napszámoshoz, akit napibéresnek is szoktak nevezni. Közel áll a cseléd fogalmához, de csak ritka esetben az. Ritka esetben mégiscsak cseléd. Amikor az, meglátszik rajta. Közelében megnyugszanak a síró gyerekek, nem röppennek fel a galambok, elheverednek a kutyák.

A szerető és a feleség az, akit leggyakrabban összekevernek a cseléddel. Erről ők maguk gondoskodnak. Figyelemre méltó képességük van arra, hogy létezésük a folyamatos lelkifurdalás állapotában tartsa azt, aki cselédjüknek mondja magát. Gyakran váltott műszakban dolgozik a feleség és a szerető, tevékenységük a váltakozó áraméhoz hasonlatos. A velük töltött időből fakad a váltakozó feszültség fogalma, amit egy valódi cseléd közelében sohasem érezni. Egyértelmű tehát, hogy sem a feleség, sem a szerető nem cseléd.

A kitartott fiatal fiú és a megzsarolt színésznő a cseléd fogalmának meghatározása esetében a leginkább bonyolult, hiszen részben érzelmi, részben kereskedelmi viszonyról van szó. Tekinthető munkavégzésnek, ez esetben súlyos megrázkódtatással jár, évekkel később kifejezésre jutó traumákkal. Egy cseléd sohasem traumatizálódik a munkájától.

A királynő és királyné, a politikus és a cirkuszi bohóc a cseléd fogalmához úgy viszonyul, miként a kifejezéshez magához. Éppen ezért ugyanolyan eldönthetetlen, hogy cseléd-e a bohóc, mint amennyire megválaszolhatatlan az, hogy bohóc-e a politikus.

Nem megválaszolhatatlan, mert hiszen cseléd csak nő lehet. Bohócnő és nőbohóc között ugyanolyan nagy különbség mutatkozik, mint a politikusnő és a nőpolitikus között. Bohócnő nem cseléd. Politikusnő nem cseléd. Nőbohócról és nőpolitikusról senki eddig nem mert nyilatkozni. Állítólag hallottak arról, hogy egyszer ezt az érzékeny témát feldolgozták, azonban a kézirat szőrén-szálán eltűnt, íróját pedig egy híd alatt találták meg kifosztva, felvágott mellel. A szívét éppen egy kutya rágta, amit a holttestet felfedező patikussegéd zavart el. A kézirat létéről csak azért lehet tudomásunk, mert a patikussegéd meglátta a szerencsétlen zsebéből kikandikáló papírlapot, papírlapokat, amiket ugyan vér áztatott, de még elolvasható volt a szöveg, pontosabban a cím. Jól látszott, hogy a papírlapokat kitépték valahonnan – logikus gondolat, hogy egy füzetből, ami a címhez tartozó gondolatokat, feljegyzéseket, statisztikákat tartalmazta. Ugyanilyen logikus gondolat volt az is, hogy az első oldalt azért gyűrték vissza a szerencsétlen zsebébe, hogy az legyen a figyelmeztetés mindenki számára, aki a jövőben ezzel a témával akar foglalkozni, így fog járni, kutyák zabálják fel melléből kitépett szívét. Az elrettentéshez a kutya, a patikussegéd logikus gondolatmenetét követve, nem tartozott hozzá, elegendőnek tartották a szív kitépését. A kutya csak arra járt, és mert éhes, kóbor eb volt, hozzálátott a nyers és még meleg húsizom elfogyasztásához. Alig tudta elkergetni a patikussegéd, akit mélyen megrázott a látvány. Annyi lélekjelenléte azonban volt, hogy a véres „előzéket” zsebre dugja. Beérve a patikába az volt az első dolga, hogy szénnel befirkálja a nevet, eltüntesse a szerencsétlen személyazonosságát, kitörölje őt a világból. Munkájával nem volt elégedett, ezért egy hirtelen mozdulattal le is tépte a lap felső részét, ahol a már szénnel agyonfirkált név szerepelt, és bedobta a dobkályhába. Így aztán azon kívül a szűkszavú újsághíren kívül, ami a szerencsétlen, szív nélküli hulla meglelésének körülményeiről számolt be, semmi többet nem lehetett tudni. Hozzátartozói nem voltak, vagy nem jelentkeztek. Az állam összefércelte a mellkasát, és jeltelen sírba temette. A patikussegéd ugyan jó pénzért eladta volna a véres, tépett papírlapot, de nem akadt rá vevő. Ezért betette az éppen olvasott könyv lapjai közé, ahol kései leszármazottai rátaláltak. Összekötötték a megvénült patikus által mindig színesebben és színesebben előadott történetet a megsárgult, barna foltokkal teli papírfecnivel, és megdöbbentek. Ki gondolta volna, hogy lehet igazság abban, amit az öreg összezagyvált – már nem tudták felidézni a szerencsétlen nevét, nemét, foglalkozását, így az utókorra nem maradt más, csak a sejtés, hogy vannak témák, amiket jobb elkerülni.

A valódi cseléd tehát nem uradalmi, ahogyan nem háztartási sem. Noha mindkettő lehet. Mégis egyik sem. Így tehát valódi cseléd az, akihez olyan kegyes a gondviselés, hogy ilyen élettel és sorssal jutalmazza.

A leghíresebb cselédek közül felsorolhatunk néhányat a könnyebb eligazodás kedvéért: ████, ███████, ███████, ██████████, ███████, ███, ████, ████████, ████████.

5. A cseléd helye

Akit keresnek, az nincs sehol.

Amíg rá nem lelnek, addig legalábbis. A cseléd mindig ott van, ahol szükség van rá. Nincs annál bosszantóbb, mint amikor szükség van a cselédre, és nem terem ott. Ezért minden cseléd alaptermészetéhez tartozik, hogy gondolatolvasó és jövőbelátó, ezzel együtt pedig csodatevő. A csodatevést utóbb mindig elvitatják tőle, mondhatni, sportot űznek abból, miképpen tudják elvenni tőle a csodát. Nem úgy a gondolatolvasást. Azt nagyon is meghagyják a cselédnek, hiszen annál jobban, mint hogy a gazdája gondolatát is kitalálja, semmi nem bizonyítja jobban azt, hogy jól lett kiválasztva a cseléd. Mert a cseléd léte ura nagyszerűségének ékes bizonyítéka: emberismeretének, jártasságának és nagyszerűségének. Nagyszerű nagylelkűségének – hiszen ki találná ki egy otromba természetű gazda gondolatait? Senki. Pontosabban a cseléd kitalálná, mert ilyen, de nem teljesítené. Juszt sem. Így vélekedik a gazdák mindegyike. Önmagukról kialakított képük káprázatos, szinte belevakulnak, úgy ragyognak. Legalábbis olyan gazdával még senki sem találkozott, aki önmagát ócsárolta volna. Abban a boldog tudatban élnek, hogy mindent, amit a cseléd számukra elvégez, saját maguknak köszönhetik, az ő jóságuknak. A cseléd számára nem munka, hanem megtiszteltetés, hogy kikefélheti a kabátot, megfőzheti az ebédet, leviheti a szemetet, söpörhet, port törölhet, mosogathat, krumplit hámozhat, hamutartót üríthet, egyenként megfoghatja az összes porcelánt, kikeményítheti a csipkéket, fényesítheti az evőeszközöket, felrázhatja a párnákat, elsöpörheti a faleveleket.

A kabátkefélés egy különleges munka, ami teljes diszkréciót követel. A kabátkefélés teremti meg a cseléd és gazdája közti intim teret, a titkos összekacsintás lehetőségét. A cseléd csak idővel jön rá erre. Eleinte csak fogja a kabátot, mint egy lusta, fekete állatot, és a fényes reggelben, a porolóteraszon vagy a konyhából nyíló verandán álldogálva, kicsit dideregve forgatja, simogatja, ütögeti, időnként ujjaival is rásegítve a műveletre, megszabadítja a dohánytól és kölnitől illatos ruhadarabot minden pöszmettől. A hónalj szagától nem, de az fel sem tűnik a cselédnek, az nem többlet, mint a dohány és a kölni illata, nem felesleges, mint a pöszmetek, hanem az egyedüli emberi. Csakis a kabát hónaljszaga miatt hiszi el a cseléd, hogy a gazdája is ember. Néha mélyen beleszagol, megborzong, szinte megrémül. Hiszen a férfiaknak mégis másmilyen a hónaljuk szaga, mint a nőké. Nem, nem is nőké, hanem a cselédeké, akik nem nők, hanem cselédek. A nőknek nincs is szaga, inkább illata van, permetes, lágy fuvallat. A vénasszonyoknak, akiket mégsem nevezne még magában sem így a cseléd, szúrós ecetszaguk van. De erről senki sem beszél. Erről sem beszél senki. A cseléd, a karjára puhán omló fekete állattal, egy pillanatra megpihen. A reggeli szellő földillatot hoz az orrába, akárha egy kedves vakond volna. Elkalandoznak a gondolatai, visszaréved a gyerekkorába. Mert még egy cselédnek is volt gyerekkora, amire nem szeret gondolni.

A cseléd gyerekkorának legfontosabb tapasztalata, hogy egyszerűbb lett volna minden, ha ő nincs. Ezért gyakran bújt el. Amíg keresték, addig nem volt sehol, hiszen akit keresnek, miközben keresik, úgy képzelheti, hogy ő nincs sehol, amikor ráakadnak, akkor kiderül, hogy hol van. De amíg a kert végében megbújó satnya piszkebokrok – városon egres vagy köszméte – mögött guggolt, és nem volt a kuckóban, az istállóban, a padláson, a szénaboglya tövében, a tyúkólban, a kutyaház mögött, addig tulajdonképpen sehol sem volt. Lebegett a semmiben, teste áttetszővé vált, kezén és elálló fülecskéin átsütött a nap, vékony derekába belekapott a szél, megcsavarintotta, lábai felemelkedtek, ő pedig a felhők közt érezte magát, a langyos levegőből, a csivitelő fecskék közül bámult a földre, egyre távolodva, egyre magasabbról, egyre kevésbé érezve magányát. Nem kenyeret pusztító száj volt többé, nem vakarózó test, amely ha nem akar más testek közt préselődni, akkor a lócán alszik. Teste a látás, szaglás, érzékelés anyagává nemesül. Befogadó és tapasztalatot gyűjtő anyag, amiből a világnak haszna van. Az a haszna, hogy ő látja a világot, ezáltal pedig az létezik. Minden interakció nélkül. Szavak, ütések, levegőben maradt kérdőjelek nélkül. Pusztán azzal, hogy nincs sehol, képessé válik arra, hogy mindenütt legyen. Egy falevél, az ég madarai, a párnacihából kiszabaduló tollpihe, a meleg trágya párájából felcsapó szag, a rózsa szirmának selyme, az elhalkuló harangzúgás fogható ehhez a jelenléthez.

Aztán valaki felkiált, hogy itt van. Ehun van, e! Megvan. Itt lapult a piszkebokor tövében. És a lányka visszahuppan, érzi hátán a suhintást, a taszítást, hogy induljon a dolgára. Legyen hasznos, ne csak tátsa a száját álló nap. Ne legyen ingyenélő, mihaszna. Tekintetében még ott ragyog a fák hegye, hajában még ott ül a szellő, elálló fülecskéin még ott pihen a napsugár, de már nem hiheti, hogy ő nincs sehol, mert bizony nagyon is van – megtalálták. Óriási fájdalom járja át a lelkét, nagyobb annál, mint bármely verés lehet. Olyan óriási, amit semmihez sem lehet hasonlítani. Ha az anyja ölében kucorogna, és onnan tépnék ki, az lenne ehhez hasonlatos. Erről nincs fogalma, nem tudja, hogy a végtelenségig fokozott magány ugyanolyan, mint a szeretet boldog bizonyossága.

Nem akarja újra és újra átélni ezt az érzést. Önkínzásra nincs hajlama. Ugyanakkor vágyik a röpülésre, teste könnyűségének finom tapasztalatára, arra, hogy ne legyen sehol – tehát ismét elbújik. Különb s különb helyeket talál: árokpart selymes füvét, zsendülő búzamezőt, földbe ásott kútgödröt.

Kifejleszti magában az érzést, hogy mikor lesz rá valóban szükség. Nem azért, hogy belemarjanak, arrébb lökjék, hanem azért, mert hasznos dolgot kell csinálnia. Idővel meg tudja különböztetni a hangok minőségét. Az ő hasznosságát másfajta hangszín, hanghordozás jelezte. Teltebb, legalábbis így hallotta.

Olyankor előkerült. Rejtély volt, hogy miképpen hallotta meg a falu határában húzódó árok partjának selymes füvéhez lapulva, kint, a földek mellett, ürgelyukak, rókalyukak közelében, vagy a felnőttcombközépig érő búzában heverve.

6. A cseléd anatómiája

A cselédnek is kétszázhat csontja van, és bőrének rétegei felhámból, irhából és bőraljából állnak. Azonban a cselédek esetében a gyakorlat erősen elkülönül az elmélettől, szétválik attól. Miközben ahhoz vagyunk szokva, hogy a gyakorlat alátámasztja az elméletet vagy az elmélet – a tapasztalatok leszűrése által – megmutatja, miként van a gyakorlatban, a cseléd esetében a kettőnek nincs érintkezési pontja.

Az emberi nem fejlődését tekintve kizárólag a cseléd az, aki változások nélkül maradt. Mára evidenciaként tekintünk arra, hogy az ember születése és halála között folyamatosan fejlődik és változik, én-útjához igazodva és arra figyelve egyre tökéletesebbé tud válni mind fizikai, mind lelki és mentális értelemben. Az ember személyiségének alakulása annak a társadalomnak a fejlettségétől függ, amelyben él, és ez a fluiditásban mérhető. Minél fejlettebb egy társadalom, annál fluidabb egyének élnek benne. Ez alól néhány becsontosodott fajtát leszámítva, szinte csak a cseléd a kivétel.

A cselédek megtalálhatóak a fejlett, a fejlődő és a fejletlen országokban egyaránt. Ráadásul emberi fejlettségi indexük alapján definiált országok mindegyikében azonos arányban vannak jelen. Megállapítást nyert, hogy a cseléd túlélt minden forradalmat, annak vívmányai semmilyen módon nem hatottak rá.

Éppen amiatt tanulmányozták a cseléd anatómiáját, mert alkalmazkodóképessége vagy érinthetetlensége – ebben ma még jelentős értelmezési különbségek vannak – okát testi felépítésének eltéréseiben sejtették. Csalódniuk kellett.

A szó biológiai és fizikai értelmében a cseléd is ember. A gyakorlat azt mutatja, hogy élőlény, ezért létezése véges. Az elmélet ugyanakkor arról győzhet meg minden figyelmes szemlélőt, hogy a cseléd valójában soha nem hal meg, hanem átalakul.

Átalakulási képességének és sikerének a titka pedig nem egyéb, mint az, hogy sohasem valami mássá alakul át, hanem mindig csak cseléddé.

A társadalom folyamatos fejlődésének aktuális folyamatait kísérő, azokat modellező és az elmúlt korok társadalmi mozgásaival összehasonlító kutatók megállapították, hogy ez nem egyéb, mint vagy fejlődésképtelenség, vagy kényszeres, szociálisan inadekvát viselkedés – ebben ma még jelentős értelmezési különbségek vannak.

Komparatív és repetitív módszertan alkalmazásával sikerült izolálni azt az eltérést, ami csakis a cselédre jellemző. Mivel nem biológiai és nem fizikai eltérésről van szó, lévén a cseléd anatómiailag teljes mértékben azonos bármely más emberrel, ezért az eltérés megtapasztalása a gyakorlatban lehetséges, de elméleti megalapozottsága még kidolgozásra vár.

I. fejezet

Egy tábla csokoládé

Szent Istváné a falu, ahol születtem, Apatin. Mindig is jó érzéssel gondoltam erre. Szerettem a magyarok királyát, szép ember volt, szigorú arcú. És német volt a felesége. Kislány koromban, amikor még csak hatéves voltam, ez egészen elvarázsolt. Annyira, hogy azt hittem, széles e világon minden királynak német a felesége. Amikor a felnőttek kinevettek, akkor erről nem beszéltem többet. De biztos voltam abban, hogy legalábbis minden magyarnak, király vagy sem, német a felesége.

Ezért is szerettem a magyarokat. Csakis jó emberek lehetnek, ha így házasodnak. A szerelemben is az életrevalóság a vezércsillaguk. Úgy tanultam otthon, nálunknál nincs életrevalóbb. Nincs szorgalmasabb, spórolósabb. Nincs nálunknál feleségebb. Ez tett engem mindennél boldogabbá. Fényes jövőt álmodtam magamnak. Láttam a királyi palotát, ahol én leszek a király felesége, legalábbis egy magyar emberé. Ő engem megbecsül, a tenyerén hordoz, én pedig cserébe még inkább gazdaggá teszem őt. Vigyázok az állataira, számontartom a bekecseit, kalapjait, nem felejtem a tűző napon a csizmáját, felteszem a szekrény tetejére az aludttejet, és kizárom a macskát. De nem zárom be a kutyát, arra az esetre is előre felkészülve, ha jönnének a rablók és rosszat akarók. Megszámozom a tojásokat, így sosem a legfrissebbet adom fel az asztalra. Csakis ezért tanultam meg számokat írni, mielőtt még iskolába kezdtem volna járni.

Később ugyan, ahogy hallgattam a folyó partján a hátunk mögött rólunk beszélőket, az is kiderült, hogy nálunknál fösvényebb sem igen akad. De aki velünk szövetkezik, egyről a kettőre jut. Lehetetlenség lett volna ennek alapján eldöntenem, jó-e ez vagy rossz? De hiszen tudhatta ezt rólunk Szent István is. Mégis tőlünk hozott feleséget magának. Akkor tehát jó.

A kalocsai érsekmegye apatini népiskolájának német tannyelvű osztályában voltam igen jó tanuló. Tanítóim – név szerint Trillsam Márton, Friebeisz Margit, Buschbaher Pál és Kirschner Anna – is azt állították rólam, hogy nagy mulasztás volna engem bármikor is kivenni az iskolából. De nem is volt ilyen szándéka a családban senkinek sem. Viszont ez volt a dicséret. Azzal is szűkszavúan bánnak mifelénk, spórolósan.

Schön Amália a nevem. Szeretem. Nagyon szép név az Amália. Azt jelenti, hogy védelem. Meg azt, hogy példamutató vagyok, kiteljesedésem mások segítésében élem meg. És számomra legfontosabb a szeretet, az odaadás, mindent képes vagyok feláldozni, hogy másokon segítsek, néha talán még azokat is, akikért cselekszem. Talán Vilma Amália magyar királyné is ilyen volt. Szép, szelíd és komoly. Mindig segített másokon, ahogyan arra hitében megerősítve nevelték is. És úgy gondolta, hogy a lányoknak minden joguk megvan arra, hogy betöltsék küldetésüket, akár trónra is lépjenek. Sajnáltam nagyon, hogy ezt nem sikerült elérnie. De még jobban sajnáltam a csúf betegség miatt, amit a férje akasztott rá. Ebből tanultam meg, hogy ha fiút akarok szülni, legalábbis, ha fiút is szülni akarok, nem adhatom könnyen magam, olyannak pedig, aki férfi létére csapodár, egyáltalán nem. A tisztelendő úr is megmondta. Tőle tudtam meg azt, hogy az első magyar király csinálta meg a városunkat, amit 1011-ben odaajándékozott a veszprémvölgyi apácáknak. Ez lett az oka, hogy sokáig apácának akartam állni. A király iránti feltétlen rajongásom szerint, aki a német nők mellett az apácákat is igen tisztelte, nem lehetett jobb választásom, mint hogy apácának állok. Csak az volt a baj ezzel, hogy kizárta a házasságot. Márpedig én eltökéltem, hogy olyan szép és jó embert keresek magamnak, amilyen Szent István volt, a magyarok nagy királya.

Amikor kilencéves lettem, Kerekes Jolán, a nagyanyám kebelbarátnője rábeszélte a nagyanyámat, rendelné meg a Bács-Bodrog vármegyéről szóló könyvet, aminek két kötete is van. Éppen kapóra jött neki, hogy ugyanakkor, amikor átadták a városházánkat, megjelent ez a dombornyomású könyv. Így neki is lehetett olyan mondata, ami számít.

Ugyanis Raichl Ferenc, falunkbéli tervezte a városházánkat. 1909-ben, amikor kellő ünnepség közepette átadták, mindenki ámult, mert a környéken nem volt még egy ilyen fodros épület. A szigorú templomokhoz szokott Apatin főutcáját beragyogta a tornya, szinte eltörpültek mellette a templomok. Olyan érzés volt felnézni rá, mint a Dunába tekinteni. Szédítően hullámzó, fényes-ezüst ragyogás, ami visszaveri és megsokszorozza az ég kékjét. Nevető reménykedés, reggeli nyújtózkodás. Mesélték, hogy a budapesti műegyetemen végzett Raichl előrehaladását falubelijeként a nagy befolyású Puntzman Gyula támogatta, Puntzman Béla országgyűlési képviselő testvéröccse, aki már meghalt. A Gyuláról tudni vélték, hogy egy magyar építésszel tart fenn közös irodát a fővárosban. Így aztán, amikor azt javasolta az apatiniaknak, hogy a városháza építését Raichlre bízzák, senki sem mert ellentmondani neki. Amikor aztán elkövetkezett az átadási ceremónia, kéjes élvezettel taglalták, hogy bizony ez a fenemód drága építész unter Bankrott elől Szegedre menekült. Egyetlen éjszaka leforgása alatt hagyta el Szabadkát, ahol pedig a városi tanács befolyásos tagjának lányát vette feleségül, de ez sem segített rajta. Egy Lump, azt mondták.

Majdnem tíz évvel később, amikor megérkeztem Szabadkára az október végi hideg estébe, az első épület, amit megláttam, éppen Raichl Ferenc családi palotája volt. Nem tudtam, hogy az, mégis az otthonosság érzésével töltött el. Nem volt köze ahhoz, hogy ugyanabban a városban születtünk, hogy falubéliek voltunk, apámat és őt tán együtt kergették meg a kutyák, amikor engedély nélkül lelopóztak a kikötőbe, vagy bemásztak a császári sörfőzdébe, hogy aztán tántorogva élvezzék az első részegségek állapotát. Az otthonosság érzésének nem a tervezőhöz volt köze, hanem az épület fényeihez. Raichl családi palotájának ezüstös ragyogása bevonta a Mária Terézia park fáit is, de még a Kállay Albert utcán, a palota előtt meggyűlt pocsolya vizét is. Érezni véltem egy pillanatra a Duna illatát, látni véltem az apatini városháza tornyának csipkéit, de leginkább csak önmagamat, kilencéves önmagamat éreztem és láttam, ahogyan tátott szájjal, szinte megbabonázva bámulok fel a magasba, az új városi székház tornyára, aminek ragyogása feltárta a földbirtokos családba született bohém lelkű építész lelkének gyermeki oldalát, ugyanúgy, mint szabadkai családi palotája. Madárszárnyakkal tájak fölé röpített, uszonyokkal a Duna hullámaival úsztatott, búzában fészkelő pacsirta szemével a föld szagában fürdetett. Mondtam is Spitzer Ferinek, aki a könyököm alá nyúlva kalauzolt engem, mintha felelős volna értem tegnap óta, amikor is véletlenül összefutottunk a zombori vasútállomáson, hogy éppen megfelel nekem ez a mesékkel teli város. De Feri csak rám vágott a szemével. A pillanat tört részéig tartott, mégis észrevettem. Nem tudtam, hogy mivel van baja. A mesékkel-e, vagy azzal, hogy hiszek bennük.

A kenderkereskedő Spitzer Izidorék, Ferivel és Boriskával akkor már régebb óta Szabadkán laktak. Bár az is lehet, hogy akkor már Szabadkáról elköltöztek Bácsszentivánra, ahol jóval több volt a kendergyár, és Feri onnan érkezett Apatinba, amikor gyermekkorunkban megismerkedtünk. Erre már nem tudok pontosan visszaemlékezni. Boriska szobrász lett. Ő is hitt a mesékben. Képes volt a fellegekbe emelkedni meg a sárba zuhanni. Mi másból állna egy szobrász élete? Egy Illyés Gyula nevű átsuhanó élettársat követően a Szovjetunióban telepedett le. Moszkvában, egy korábbi templomban volt a műterme és az ahhoz tartozó sekrestyében az otthona. Aztán a szovjetek kiutasították – pedig ottani volt a férje, és volt tartózkodási engedélye. Már betegen érkezett vissza Bécsbe. Nem tudom, az ottani kórház ablakából vajon mit láthatott? Az ezüstös csillogást, ahogyan a folyó visszatükröződik az apatini erdők alján? Vajon láthatta-e még ezt halála előtt? Vagy a hófödte hagymakupolákat látta maga előtt? Mintha csak kinézne a sekrestye ablakán? És férjének, a szovjet szobrász szakállának a puhaságát érezte a nyakában, akárha egy fészeknyi madárfióka volna? A férfi nem tartott vele. Talán nem kapott rá engedélyt. Mindez azonban éppen húsz év múlva fog bekövetkezni. Akkor már nem leszünk gyerekek.

Odaügettem Raichl műépítész családi palotájához, mint aki be akar kopogtatni. Pedig csak a kovácsoltvas szívet akartam megérinteni. Talán, hogy az enyém ne dobogjon olyan hevesen a torkomban. De Feri megszorította a könyököm, és már lépkedtem is tovább vele a Kállay utcán, hogy a sarkon befordulva a Kossuth utca nyelje el kopogó lépteinket. Hartmann József, aki akkoriban tulajdonolta a palotát, és mint ilyen nem sokkal később a főbérlőm lett, talán látott is az emeleti ablakból.

Az albérleti szobámban, a finoman erezett szekrény aljáról került elő a tekintetes városi tanácsnak címzett levél. Az építési engedéllyel kapcsolatos kérvény volt, pontosabban a kérvény elutasításáról szóló 1301/1903. számú határozat elleni fellebbezés. Így bizonyára másolat lehetett. Lendületes, könnyen olvasható és szép írása volt Raichl’ J. Ferencz műépítésznek. A fejlécről tudtam meg, hogyan is írta a nevét. A fellebbezésben éppen olyan lendületesen osztotta ki a tekintetes városi tanácsot, amilyen a keze írása volt. Egyértelművé tette, hogy a helytelen irányzatot, ami az ő számára nem teszi lehetővé, hogy a saját használatára rendelt házat oly csínnal építhesse, mint azt egy kizárólagos úri lakásul szolgáló épülettel tenné, a városi tanácsnak nem táplálni, hanem megszüntetni kellene, vagyis kapva kellene kapni minden alkalmon, hogy oly épületek emelkedjenek, amelyek a városnak igazán díszére szolgálnak, s mint ilyenek, nevezetesen eltérnek attól a kaszárnyastylustól, amely most uralkodik. Nem volt benne alázat, ismeretlen volt előtte a meghunyászkodás. Dörgött és villámlott, nyújtózkodott az igazságban, ahogyan az apatini városháza tornya nyújtózkodik az ég felé, vagy a Sarlós Boldogasszony-templom. Azt, hogy Boldogasszony, Szent Gellért találta ki a magyaroknak. Muttergottes.

Arra gondoltam, hogy akkoriban nyújtózkodós időket élhetett a Raichl. A fiatal, tehetséges emberekkel ez ugyanolyan gyakran előfordul, mint azokkal, akik ítélkezni szeretnek anélkül, hogy tehetségük volna. Fiatalságuk súlya jelenti ehhez a nyomatékot, az viszi őket előre. Spitzer Feriben is nyújtózott az igazság, csak másként, mint építész druszájában. Nagyon másként. De láttam, ahogyan szinte megemelte őt a zombori vasútállomáson, miközben egy idegen férfival beszélt.

„Raichl’ J. Ferencz

GIRO: OSZTR. MAGY. BANK

TELEFON:

ÉPÍTÉSI IRODA 123

TÉGLAGYÁR 120

SÜRGÖNYCZIM:

RAICHL, SZABADKA.”

Álltam az albérleti szobámban, kezemben ezzel a városi tanácsnak szóló beadványmásolattal, miközben alattam, az utca felől kiáltozások, lökdösődések, vinnyogó hangok töltötték meg az estét. Mintha a hasamba is bekúsztak volna azok a vinnyogó hangok, amik olyanok voltak, akár a kismacskák nyarvogása. Érthetetlen honnan, de tudják, amikor a grabancuknál fogva másként kapják el őket. Érzik, hogy ezúttal nem kerülnek vissza az alomba, hanem kitörik a nyakukat és elföldelik őket. Azok a zajok, tompa puffanások, amik az utcaszintről felhallatszódnak a szobámig, nem jártak ilyen végzetes következményekkel. Nem elföldelés, hanem inkább csak pofánverés, hogy kuss legyen! Elég volt ebből a hosszú ideig tartó fölényeskedésből, magabízásból, okvetetlenkedésből, rátartiságból, önhittségből!

A tompa puffanások mögött indulatok gyűltek, akár a kelésben a genny. Amikor végre felszakadt, akkor megkönnyebbülést jelentve folyhat kifelé. Most folyik kifelé. Az ütések mellett gennyel szennyezett véres szavak az utcákon. Ezek a szavak másfajta igazságot akarnak.

Raichl akkoriban, amikor ezt a beadványt írta, az ég felé tört, a mellét szétfeszítette a bizonyosság, hogy igazsága van. És nyújtotta. Az meg nyúlt neki, akár a finom rétestészta az ügyes asszonyok kezén. Nem szakadt el, nem lyukadt ki. Néha tud így viselkedni az igazság. Ha kellő ember talál rá.

„Azok az okok, amiket a Tekintetes Tanács kérelmem elutasítására felhoz, nem alapulnak sem a jelenleg érvényben levő építési szabályrendeletben, sem bármiféle más törvényes intézkedésen, sőt, az aesthetikai nézőpontokkal is ellentétesek. Azt mondja ugyanis az elsőfokú hatóság, hogy a Kállay Albert utcza túloldalára nézve az emeletes építkezés kötelezettsége közgyűlésileg kimondatott, és így magától értetődik, hogy a nyugati oldalon is csak emeletes épületek emelhetők. Ámde ez az érv egészen tarthatatlan, először azért, mert a különleges megszorítást, ami az utcza egyik részére vonatkozik, a másik utcza részére is kiterjesztőleg magyarázni nem lehet, hiszen az általános szabály, hogy megszorítás hiányában minden tulajdonos tetszése szerinti épületet emelhet; másodszor pedig azért, mert a Kállay Albert utcza nyugati során már megengedték Prokesch Mihálynak a magasföldszinti építkezést, és hogy kétségtelen, hogy nem magyarázták a különleges intézkedést megszorítólag.”

És még vagy két oldalon keresztül nyújtózkodott az igazság a műépítész oldalán, hogy győzelemre vigye az ügyét. Igaz, nem sok köszönete volt benne, boldogsága még kevesebb. De az igazság és a boldogság nem sziámi ikrek. Még az is lehet, hogy nem is rokonok.

Bácsordason zsiványok, veszélyes haramiák és orgazdák éltek. Akkora félelmet keltettek falujuk lakosainak szívében, hogy át akarták őket telepíteni Parragra. Ötven évvel később a gombosi szőlőkbe máshonnan való jámbor családokat telepítettek, így aztán két falu lett egymás mellett, az ó meg az új. Idővel a jobbnál jobb földek művelése helyett már mindkét faluban, bármennyire is megfeddték őket a kincstár emberei, inkább csak halászattal foglalkoztak. Elérkezett tehát annak az ideje, hogy mind az ó-, mind az újfaluba újabb népeket telepítsenek. Így is történt, megérkeztek a württembergiek, akiket az ó- meg az újfalusiakkal egyetemben alig néhány év múlva elöntött egy hatalmas árvíz. A folyó zabolázhatatlanul áradt, sodorta magával a népeket, így aztán az a falu feloszlott. A württembergiek beljebb költöztek. A többiek helyben maradtak. Az ófaluból valók azonban nem maradtak, a helyet, ahol éltek, talán arra való emlékezésként, hogy ott, míg a Duna széles ezüst szíja el nem kergette őket, a szomszédjaik éltek, Pusztafalunak nevezték el. A születésem évében tartott népszámláláskor a falu már Bácsordas néven szerepel, 96,5 százalék német, 3,5 százalék magyar lélekkel. Onnan jött férjhez Apatinba a nagyanyám szívbéli barátnéja, Kerekes Jolán.

Hetekkel azt követően, hogy mindannyian ünneplőbe öltözve kivonultunk a főutcára, hogy megünnepeljük a falubélink, Raichl Ferenc által megtervezett, égbe nyújtózkodó ezüstös toronnyal megálmodott és annak rendje-módja szerint felépített városházát, Jolán addig fészkelődött, amíg csak rá nem beszélte a nagyanyámat, hogy rendelje meg a szintén bácsordasi születésű Borovszky Samu könyvsorozatának, Magyarország vármegyéi és városainak a mirólunk szóló két könyvét. Kerekes Jolánnak szívügye van ebben. A gyönyörűen díszes, kemény borítékján egy harcos asszony van, vitéz lovagokkal. És egy vár, amiről nem tudom, hol lehet. A harcos asszony kezében pajzs, azon címer. Olyan kék ég nincs a világon, mint amilyen a vár felett tündököl. Talán csak a királynak lehetett ilyen kék szeme, aki egyenesen Isten szemével nézett bennünket, amikor megalapította Apatint.

A fásládában őrzött könyvek mellett három óriási méretű könyvünk is van. Hacsak tehetem, előveszem és lapozgatom; ha az ölemben kellene tartani, elzsibbadnának a combjaim. Ebből tudom, mennyi mindent kellett megörökítenie a mi tájunkról Kerekes Jolán szívügyének, Borovszky Samunak, akit gyermekkorának szép emlékeként őrzött szívében, hiszen Samu alig volt tízéves, amikor Bácsordasról Nagyszalontára költözött a szüleivel. Már hat éve, hogy meghalt.

Amit elolvasok, megjegyzem. Úgy ragadnak a fejemben a szavak, mint ahogyan a zsúfolt fészek megcsinálja a lépes mézet. Így jegyeztem meg, hogy a születésem előtt negyven évvel kétszázhatvanhárom magyar ajkú, nyolc német ajkú, hatvannégy szerb ajkú, egy bunyevácz ajkú, egy tót ajkú és tíz ruthén ajkú népiskola volt mifelénk, ötvennyolc százalékuk többtanítós, „mely körülmény a népnevelésügy kedvező fokmérője”. Amit elolvastam, ellenőriztem. Nekem is több tanítóm volt meg tanítónőm is, Kerekes Jolán szívügye tehát jól írta. Mindent éppenséggel nem ellenőrizhetek, így el kell hinnem. Meg kell bíznom ebben az ismeretlen emberben, aki még több ismeretlen ember iránt kötelezi hálára a szívemet.

Eötvös Józsefnek köszönhetem, hogy iskolába járhattam. Sokan azt hiszik, hogy az iskola olyan, mint az út menti feszületek. Senki sem tudja, miképpen kerültek oda, ki állította fel azokat, de természetes, hogy vannak; a poroszkáló szekérrel baktatók meghajtják nekik a fejüket, a férfiak megbökik a kalapjukat, mások körösztöt vetnek. De nem kérdezik, hogyan kerültek oda a feszületek? Így vannak az iskolával is. A kiegyezés után, ami negyvennégy évvel ezelőtt történt, 1867-ben, báró Eötvös József felállította a népnevelési egyesületeket, amit az ő nagy törvényjavaslata követett, a népiskolai alaptörvény, amiben már énrólam, Schön Amáliáról is számot vezetett, pedig én csak 1900. január 28-án jöttem a világra. A tanítóim kiképzéséről is ő gondoskodott, amikor tanítóképző intézeteket állított fel az egész széles országban. Bács-Bodrog vármegyében 1870-ben két tanítóképezdét keltettek életre, hogy az ország teljes déli részét innen lássák el lelkes, fáradhatatlan és a magyar nemzeti oktatásért hevülő tanítói karral: az egyiket Baján, a másikat Szabadkán. Scherer Sándor, a bajai tanító- és tanítónőképző intézetek vezetője igen magas színvonalú oktatást valósított meg Baján. A másik városban, aminek a neve a leggyönyörűbb minden magyar város neve között, Szabadkán pedig a tanítónők nevelése Barkáts Mária igazgatóságának köszönhetően oly magas színvonalra emelkedett, hogy joggal dicsekedhetnek azzal, hogy a mai tudományok kellő színvonalán képezik ki a hozzájuk kerülő lányokat.

Így döntöttem el, hogy mégis inkább tanítónőnek fogok állni, nem apácának. Hiszen akkor férjem is lehet, és mindent tudni is fogok. Aztán, amikor majd a férjem meghal, beállok apácának. Az életben mindenre jut elegendő idő, többet is lehet egynél. Brankovics György szerb pátriárka a szerbek számára építtetett tanító- és tanítónőképző intézetet Zomborban. Olyan bőkezű adományozó volt ez a pátriárka, hogy a fiúk számára internátust is építtetett. Abban reménykedek, hogy nekünk is ilyen jólelkű az egyházunk vezetője, és adományoz annyi pénzt, hogy leányinternátus épüljön. Akkor, ha volna leányinternátus, még inkább, talán kérdezés nélkül, engedély híján is elmehetek tanítónő-képezdébe. Azért szoktam imádkozni, hogy Szabadkán épüljön, ne Baján. Nem tudom, milyen lehet Szabadka, de érzem, hogy ott én megtanulhatnék repülni, akár a rabságából szabadult gólyamadár.

Mindebből még nem következett a népiskola Apatinban, hanem csak az, hogy lett elég tanító és tanítónő. Mert bizony népiskola, bármennyire is sokat akart létrehozni báró Eötvös József, mégsem lehetett minden szárkúpban. Megvan annak a rendje, hol és miként. Ezen a tájon, aminek a szépségét a János vitéz francia királya is megirigyelheti, Bácskeresztúr, Csantavér, Gombos, Káty, Kiskér, Kölpény, Monostorszeg, Ósóvé, Óverbász, Petrőcz, Sajkásgyörgye, Szilágyi, Szond és Titel. Szerencsére a jó báró, amikor a törvényt írta, nem hagyta cserben a vidékünket sem, hiszen Apatin, Bácsszentiván, Bácsordas, Bezdán, Pacsér, Szilberek és Temerin községekben is van iskola, valamint Szabadka szabad királyi városban és Zenta rendezett tanácsú városban.

Úgy ábrándoztam, mint a királylány a mesében, hogy amikor annyi idős leszek, hogy annak eljön az ideje, polgáriban fogok továbbtanulni, mert báró Eötvös József azt is törvénnyel rendelte el, hogy Apatinban is legyen polgári iskola, mind fiú, mind leány. Van is. A templom mellett.

Amikor végre elhalkultak a kinti zajok, a tompa puffanások, a reccsenések, amikről nem lehetett tudni, hogy a szomszédos Mária Terézia park szomorú fűzfáinak ágai roppantak ketté a rájuk fagyott fénylő ónos páncél alatt, vagy éppen emberi csontok törtek szilánkosra, és végre álomba szenderültem, kopogások, csattanások, zizegő hangok térítettek magamhoz a fiatalokra oly jellemző mély álomból. Féltem. Azt már hallottam, hogy az eredeti tulajdonosnak, az igazságával izgágán nyújtózkodó Raichlnek nem sok boldogságot hozott ez a ház. Amellett, hogy új tulajdonosa lett Hartmann József személyében, akinek anyja vette meg a palotát, amelynek ingóságaira, úgymint szőnyegek, festmények, bútorok, amiképpen arról a Bácsmegyei Naplóban hirdetés útján a Szabadkai Takarékp. és Népbank, Szeged-Alföldi Takarékpénztár Rt. értesítette a nagyérdeműt, megperdült a dob. Az árverezésre két napon át került sor délelőtt tíz és délután három óra között. Raichlt, aki néhány hónap alatt minden adósságát rendezte, majd négy év szegedi tartózkodást követően Budapesten élt még fél évszázadot, talán megviselte ez a Krach, azonban ennek semmiképpen sem mutatta a jelét. Búcsút sem intve, tíz évvel ezelőtt elhagyta a várost. Az új tulajdonosok feldarabolták a házat, azt én belátni akkor nem tudtam, milyen pusztítást vittek benne véghez, csak annyit érzékeltem, mikor őnáluk a hónapos szobámat kivettem, hogy a mesebeli palotának, amit szinte azonnal megpillantottam, ahogy kiléptem a vasútállomás ajtaján, semmi köze sincs a feldobozolt belsőhöz.

Úgy kerültem Hartmannékhoz, hogy Feri édesapja ismerte Rézikét, aki a banktól megvásárolta a fia részére a Raichl-palotát. Rézike, a város egyik nagyasszonya, ha nem a legnagyobb, mindössze két osztályt végzett, azonban okos volt, talpraesett, ügyes és jókedvű, így került egy életre szóló szívügy kapcsán Szabadkára. Előfordult, nem is egyszer, hogy miközben az utcáról az akkoriban meglehetősen rendszeressé váló tompa puffanások és reccsenések zaja felszüremlett, én a Réziéhez hasonló szívügyről ábrándozva sírtam álomba magam. Így szakadtam el a kilátástalanságtól, ami azokban az időkben minden hozzám hasonlót betemetett. És nem tudtam, ki az, aki hasonló hozzám vagy akihez én hasonlítok. És ha úgy van, akkor mi alapján és ki dönt róla? Nem állítom, hogy bujkáltam, és papírok nélkül voltam, hiszen azt úgy vehetné bárki, hogy dicsekvésnek szánom, utólag színezem, felnagyítom, miközben akkoriban is egy mesebeli palotában múlattam az időmet. Attól, hogy nem állítom, még úgy van. Könnyekben ázva repültem álmomban, elhagytam Szabadkát, a nekem legszebb nevű várost, ahova mindig is készültem, és amire egyetlen éjszaka alatt rázuhant a sötétség, száműzve a vármegye címerének szintén ragyogó kékségét. Nem hittem, hogy ez olyan, mint a fogfájás, ami ha kitombolta magát, elmúlik, lelohad. Láttam olyant, amiből megérthettem, hogy ennek nem lesz vége, ez jelen fog maradni. Bezárva éltem, mint egy állat. Vonatok nem közlekedtek. Sem Szegedre, sem Zomborba, sem Bambergbe nem juthattam el. Amikor a vasútállomás felé sétáltam, arrébb löktek, máskor röhögve mutogattak felém. Vörös hajam hiába rejtettem egy nehezen szerzett kalap alá, a fürtjeim önálló életre keltek, mintha tűz lángolna a fejem körül, ami felhívja rám a figyelmet. Nem tudtam eléggé összehúzni magam. Feri már messze járt, de egyébként sem kívántam volna a jelenlétét azok után, amiben megérkezésünk estéjén részeltetett. Így nem volt nekem más 1918 késő őszén és telén, csak a gondolatok, amik szárnyán messzire repülhettem. Akár Bambergig is szállhattam, ahol a bambergi lovas várt énrám, hogy a kőfalból kilépve elinduljon rendet tenni, hogy megmentsen engem. Csodára vártam. Tudtam, hogy történnek. De a lelkem mélyén azt is tudtam, hogy ha történnek is, ezentúl csak bennünk fognak, a belénk költözött tájban. Kint ugyanis egy új világ kezdődött. „Vándor! Ha Bács-Bodrog vármegye virágzó, gazdag, megelégedett téreire lépsz, ne keress nagy történelmi emlékeket a jelen virulása mögött.”

Én voltam ez a vándor. A könnyem a fülembe folyt, nyitott szemmel, meredten bámultam a mennyezetet. Kint kutyák vonyítottak. Mit jelent, hogy ne keressek nagy történelmi emlékeket? Ezen sohasem gondolkodtam azelőtt. Annyiszor elolvastam az Előszót a Bács-Bodrog vármegyéről szóló könyvben. Úgy, ahogyan a miatyánkot mondjuk. Nem az üdvözléggyel kezdünk sohasem, még akkor sem, ha oda akarunk eljutni. Mindig előbb a miatyánk. Így olvastam mindig az Előszót, hogy utána újabb és újabb sorokat találjak Apatinról. Megjegyeztem a szavakat, de nem volt bennem jelentésük, csak annak, ami szívemnek kedves volt: virágzó, gazdag tereket láttam magam előtt, mézsárgába borult augusztus végi erdőket, koppanó esőcsöppeket a Dunában, amiket a lökésszerűen érkező ezüstös hullámok mohón elnyelnek, hogy azoktól a csöppektől is a folyó duzzadjon, akaratos, követelőző hullámok, amik finomra őrlik a folyó medrében felgyülemlő homokot, a szürkésfehér, illatos dunai homokot, érintése olyan, mintha késpenge szabdalná a tenyerünket, mégsem csordul ki a vér. És a túlpartot láttam és a hosszan kanyargó szekérsorokat, a zombori celtiszeket és a mi egész népünket óvó Fekete Madonnánk tekintetét az apatini templomban. A tisztelendő atya hangján is hallottam a kalocsai érsek által írott Előszót. Az ő szájából másként hangzottak a szavak. Mivelhogy ő magyar. Ő töltötte meg a lelkemnek kedves tudás forrásvizével a közlekedőedényt, ami engem a világhoz kötött. Mégsem mentem volna soha az ő miséjére. Húzódtak bennem határok. Most aztán ezek a soha néven nem nevezett határok kimásztak a lélekből, és valóságossá lettek, lökdösésből, tompa puffanásokból, csontok ropogásából és fogak csikorgatásából felépülő fal. Nem az én lelkemből másztak elő. Mégis itt vannak, körbevesznek. Bezárnak engem. „A mohácsi vész után századokon át nem lakott Bácskában annyi nép, mint a vész előtt egy-két népesebb helységben. A megfogyott magyarság, fölriasztott madársereg módjára el-, kivándorolt éjszakra, keletre, nyugatra, bátorságosabb vidékekre. És helyükre, délről, idegen fajbeliek vándorlottak föl, kik hazájukban még súlyosabb iga alatt nyögtek. A magyar rónákon könnyebben legeltethette barmát a magyar földre menekült szerb nép, s itt könnyebben elviselhette az embertelen harácsot a bunyevácz, mint kopár és hegyes régi honában.”

Bamberg helyett választottam magamnak ezt a világot. Dühösen, könnyek közt, haraggal a szívemben rohantam el otthonról. Testvéreim azok, akik szeretik ezt a tájat! És most tompa puffanások verik a cölöpöket a határban, a vonatokat megtiltották, az újságokat betiltották. Meg kell tanulnom úgy szeretni ezt a tájat, ahogyan ők akarják. Így teltek a napjaim, fojtott és kétségbeesett zokogásban az éjszakáim. Mint a mesében a varázsszőnyeg, úgy repített el engem a boldogság és mosoly országába Schräger Terézia, vagy ahogyan akkor nevezték, amikor még nem volt a város nagy hatalmú és befolyásos asszonya, Rézike szívügye. A mesékben mindig az a legszebb, ami a valóság. És a Rézike szívügyéből következő gyár, vagyon és ez a palota, aminek egyik dobozában én is lakom, nagyon is valóság! Mindez nagyon régen kezdődött, mint Feri annak alapján, ahogyan neki az apja elmesélte, nekem előadta. Éppen abban az évben, amikor is megszületett Kosztolányi Dezső. Feri a nevet kisebb áhítattal ejtette ki, nem tudtam akkor, hogy verset is ajánlott ennek a Kosztolányinak. De sok egyebet sem tudtam akkor. 1885-ben, amikor is Conen Vilmos kereskedő apját helyettesítendő elutazott Párizsba, megismerkedett a hollandiai Hartmann Ráfáellel, akinek akkoriban Frankfurt am Mainban voltak baromfi-, tojás- és vadhúskereskedői érdekeltségei, aminek keretében Szabadkán is volt gyára, a Hartmann Ráfáel és társai. A Conen és Hartmann közötti húsz év korkülönbség ellenére a két kereskedő nagy barátságot köt, és azt remek üzleti vállalkozásban is kiteljesíti. Alig tíz évvel azután, hogy Párizsban megismerkedtek, majd Hartmann letelepedett Szabadkán, a teherpályaudvar közelében óriási raktárépületet emeltek. De mindez nem tette volna boldoggá Hartmann Ráfáelt, hiszen vállalkozni mindenhol lehet, de boldognak lenni csak ott, ahol a szív otthonra lel. És szerencséje volt ebben! Történt ugyanis, hogy nem sokkal szabadkai letelepedését követően üzleti ügyben Szegeden járva Schräger Mór baromfi- és tollkereskedőnél megpillantotta annak lányát, Rézikét. Hartmann Ráfáel már nem volt kölök, felesége már volt korábban is. Mégis úgy érezte, amint rápillantott Rézikére, hogy semminek sincs értelme, ha az ügyesen pergő, szigorú szemű lányt meg nem szerzi magának. Esküvőjüket követően egy évvel, vagyis 1886-ban született meg a fiuk, József. Az övé ez a palota. Ráfáel már meghalt. Terézia asszonyt azonban szoktam látni, a kvártélypénzt személyesen szokta beszedni. A Magyar Húskiviteli Részvénytársaságban megörökölte a férje helyét, szigorú volt és testes. Arca semmiben sem különbözött azon asszonyok arcától, akik nála az aprójószágot pucolták, a csirkéket belezték, a tojásokat törölgették és számolták. Durva arca volt. Szemei aprók és gyanakvók, ahogyan végignézett rajtam, megborzongtam. Egyszer láttam egy újságkivágást az asztalán heverni, a szemem még nem felejtette el az apatini délutánokat, egyetlen pillanat alatt elolvastam a képaláírást, a szívem is hevesebben vert. Az anyanyelvemen íródott ugyanis az a mondat: Resi und ihr Sohn Josi mit ihrem Rolls-Royce in Karlsbad.

Az alatt a három év alatt, amíg a palotájukból átalakított dobozszobák egyikében laktam, gyakran álmodtam Hartmann Teréziával. Harcsabajusszal és virágos kalapban vezette hatalmas automobilját, aminek a hátsó ülésén én ültem. Száguldottunk Apatin felé, az utunkba kerülő rendőröket és katonákat gondolkodás nélkül elcsapta, az autó szélvédőjére mégis tarajos csirkefejek véres cafatai röpültek neki. Semmire nem vágytam jobban, mint hogy felvegyen maga mellé dolgozni, jártam volna bokáig a csirkeszarban, szagoltam volna ökrődve az ázott toll szagát, tömtem volna a libákat, recés nyelvükkel felsérthették volna a kezem is, nem bántam volna. Lettem volna a cselédje. Újra lett volna körvonala a testemnek, súlya a lelkemnek, nehezéke a mindennapoknak. Megtanultam volna tőle, miképpen szerethetem ezt az új világot. Máskor az üres palota folyosóin bolyongtam, hátha szembejön velem a fia, Hartmann József. És olyannak lát, amilyennek az apja látta a tizenhét évvel fiatalabb Rézikét. Kitudtam, hogy Hartmann Józsefnél én tizennégy évvel vagyok fiatalabb. És néha, amikor láttam őt, feltűnt nekem boldogtalansága. Úgy hittem, én lehetnék az orvossága. Ez még inkább tetszett, Hartmann József volna a királyom, én pedig gazdagabbá tenném, mint amilyen, hiszen apatini vagyok, spórolós és ügyes. Kontyba csavartam a hajam. Korommal színeztem a szemem körvonalát. Véresre harapdáltam az ajkam, hogy rózsás színű legyen és duzzadt. Kölnit loptam, hogy azzal permetezzem a levegőt a szobám ajtaja körül. Palotában laktam, kovácsoltvas szívvel ékesített kapuját megérkezésem napján csókkal illettem, mint aki ismeri a sorsát. Lehet, hogy ismertem, de ez nem volt kölcsönös ismeretség. A sorsom elkerült engem.

Apatinba, a Szent István király alapította városba legfőképpen Elzász-Lotaringiából érkeztek a telepesek. Ahogyan a szentjeikkel bánnak, az éppen olyan, ahogyan az ételt ízesítik. Tele van napfényes szeretettel. A vízízű krumpli ázott knédlivel nem járja mifelénk. A szenteket is éppen úgy tiszteljük, mint az ételt, amit megeszünk. Sem a test, sem a lélek éhségét nem akarják elvetni mifelénk. Inkább megadják a módját. A Boldogasszony mellett szeretjük Szent Vendelt, Szent Sebestyént, Nepomuki Szent Jánost, Szent Flóriánt, Szent Rókust, Szent Annát és Joakimot, Szent Katalint, Szent Margitot. A vidéken elsőként nálunk állítottak emléket a szeplőtelen fogantatásnak, tavaly volt száz éve, 1817-ben. Engem a főutcánkon, az egyszerű oszlopon trónoló Szentháromság-szobor mögött ásító ajtóval, hideg lehelettel várakozó templomban kereszteltek. Akkor szívhattam magamba az áhítatot, amit előbb-utóbb minden apatini magába szív. Ez elől nem lehet elbújni, megtalál, hiszen az itteniek ennek alapján rakják össze az életet. Ez az élet alapja. Erre rakódik rá, amit úgy mondanak, hogy a csúszást-mászást, egyáltalában a szolgaérzület csúnya vonásait a német nem ismeri. Nem álmodozik, nem politizál.

A mesék rabja voltam, legalább annyira, mint a természetemé. Ha rám akartak ijeszteni, azt mondták, vigyázzak, mert az egykori Räuberwald erdejében rablók ütöttek tanyát. A magyarok tovább is mentek, azt mondták, ebből ered a rabló szó, a räuberből. Biztos így is van. A magyarok jól értenek a szavakhoz. Azért riogathattak engem ilyesmivel, mert Apatin az erdőknek is a központja. Alája tartoznak ugyanis a bezdáni, doroszlói, palánkai és az újvidéki erdők is. De volt mifelénk érseki vármaradvány is, ami megint csak a magyarok szent királyára utalt vissza. Amikor kiöntött a Duna, előkaparta a földből a koporsókat, és úsztatta a testén. A folyó lágy teste ringatta a régi halottakat, akiknek már mindegy volt.

Apatin védőszentje Nepomuki Szent János. Ünnepének előestéjén kis deszkalapokra zöld koszorút meg égő gyertyát teszünk, és a folyó vizére helyezzük azokat. Emlékezünk rá, mert nagyon jó ember volt. Akárcsak Keresztes Szent János, akit én külön számontartok, ugyanis művészi viszonyban volt az apácákkal – nekik olvasta fel a verseit, amikor sikerült elmenekülnie a karmelitáktól. Az ő történetéből azt tanultam meg, hogy nem elegendő a hit és az önfeláldozás, nem elegendő mások segítése, hanem arra is ügyelni kell, hogy akiken segítesz, azok ne kerüljenek a hátadba, mert akkor lehet, hogy tőrbe csalnak és elveszejtenek.

Apatinban a lakosság kilencvennyolc százaléka német volt mindegyik gyerekkoromban, amit csak fel tudok idézni – anyám és nagyanyám gyerekkora is az enyém lett, de a plébános úré és az apácáké is, a barátnőim és azok apjának a gyerekkora, így van ez, amikor az öregség tombolni kezd, mindent beszippant, olyan lesz az élettel, akárcsak a kisgömböc: mohó. Ezt mondják az öregek, akik mind-mind fontosnak tartják, hogy nekem meséljenek. Nekik az életből egyéb az emlékeknél már nemigen jut, így hát, hogy örömet szerezzek nekik, mindenkiét magamba szippantom, ami csak szembejön velem az emlékek országútján.

Szorgalmas és jómódú itt az emberek többsége. Mindig is azok voltak, de mint már említettem: németek. Szakmájuk szerint akadtak harisnyakötők, selyemtenyésztők, szalmakalap-készítők, facipőgyártók. Akik nem az embereket öltöztették, hanem a házakat, azok között akadtak cserépzsindely-gyártók, téglakészítők. De a halászat és a kendergyár részére a kendertermelés, a kosárfonás és a favágás, másoknak az 1756-ban alapított sörfőzde, az asztalosműhely, a számolatlan mennyiségű téglakemence, vagy éppen a hajóállomások adnak munkát. Mi a selyemtenyésztésben vagyunk, Kerekes Jolánék a kosárfonásban élen járók, szövetkezeti vezetők.

Nálunk a lányokat nemigen küldték szolgálni. Ez sokkal inkább a magyarok köreiben volt bevett szokás, azt mesélték, így gyűjtötték a kelengyét. Mások szerint a kalandot. Ha mégis cselédlánynak állt közülünk valaki, akkor nem a magyarok között, hanem a bajoroknál. Így volt szokás. Én nem készültem ilyesmire. Tanítónőnek álltam volna az apácaság mellett, legszívesebben apáca-tanítónő lettem volna, aki megment egy hórihorgas alföldi juhászt, aki a karjába kapja, és akkor maradok tanítónő, apáca meg öregkoromban megint, ha túlélem a hórihorgast, aki a férjem lesz. Nem jutott volna álmomba’ sem eszembe, hogy akit szeretni fogok, az meg nem lesz a férjem. Foncsor képét mutatja a világ, mire felnövünk.

Abban az évben, amikor a nagyanyám megrendelte a vármegyénkről szóló könyvet, aminek hátán én beutaztam az egész vidéket, és átadták az új városi székházat, véget ért a gyerekkorom, megkezdődött a női nevelésem.

Die verschiedenen Stände der Frau – a női foglalkozások fontosságuk szerinti piramis alakba rendezett ábrázolásán a legfelső lépcsőn a varrónő áll, tőle lejjebb kétoldalról a tanítónő meg a cseléd. Döbbenetemre az apáca a legalsó lépcsőfokon áll, csakúgy mint a mezőgazdasági cseléd. Fölöttük helyezkedett el a dajka és a szövőnő. A feleségét – eltérően a legtöbb apatini némettől, akik javarészt Elzász-Lotaringiából érkeztek ide, a fényes Duna partjára – Bambergből hozta selyemtenyésztő nagyapám egy szeles őszi napon, hogy aztán évtizedekkel később az én nagyanyám lehessen. Mindig büszke volt arra, hogy akár varrónő is lehetne, ha úgy alakulna az élet, hogy nem volna egyéb, mint két kezével kenyeret keresni. Csodálatos kézügyességének köszönhetően nem volt semmi, amit nem tudott megvarrni, kihímezni, fodrokkal ellátni. Függönyök, terítők viselték büszkén a keze nyomát, de még az én pólyám is. Fertige Näherinnek[1] szerette nevezni magát, amit én mindig magától értetődőnek vettem. Így visszagondolva azonban meg kell vallanom, mégis inkább őrmesteri rangban szolgáló feleség volt, és ez kétségtelenül ugyanolyan fontos hivatás. Feltételezi az ellenséget, és biztosítja a nyugalmat, amiképpen magának, úgy az ellenségnek is. Azt hiszem, a nagyapám így gondolhatta, amiatt volt olyan nyugodt és elégedett, ugrott, ha „indította” Vilma, a nagyanyám.

Nekem semmi kézügyességem nem volt, ezért arról, hogy igazi varrónő lehessek, nem is álmodhattam. Az én életemben nem fordulhatott elő, hogy feljutok a női szakmák piramisának csúcsára. Ügyetlenségem volt az üvegplafon felettem. Pedig a nagyanyám biztatott is, de meg is legyintett, hogy figyeljek rá. Átadná nekem minden tudását. Hiábavaló volt az igyekezete, kárba veszett és elpocsékolt órák és hónapok voltak azok. Ráadásul untam is, noha ezt sohasem vallottam volna be Vilmának. Így ő, logikusan, arra a következtetésre jutott, hogy lusta vagyok. Mondogatta is, amikor nyúltam, mint a jó rétes, hogy morgenmorgenundnihthojtezagenallefaulenlojte (Morgen morgen und nicht heute sagen alle faulen Leute[2]). Csak amiatt viseltem el a kínszenvedést, amit a tűvel és posztóval való hadakozás jelentett számomra, mert eközben Vilma szakadatlanul mesélt nekem. Természetesen legtöbbet a bambergi lovasról esett szó, aki miatt ő is nagyon szerette a magyarokat, mint ahogyan a bambergiek közül mindenki. Akárhányszor jártam ott, bárhányszor vendégeskedtem Bambergben, mindig úgy adtak engem kézről kézre, mint valami kincset. Láttam is a bambergi lovast a saját szememmel. Kicsit sem hasonlított a magyarok nagy királyára, sokkal inkább a falubeli fiúkra. Nagyon csalódott voltam emiatt. Akkor pedig, amikor kiderült, hogy nem csak egyetlen Szent István van a világon, úgy megdöbbentem, mint amikor kiderült, hogy rajtam kívül más lányok is ugyanúgy tudnak és szeretnek olvasni, mint én, viszont a varrásban legtöbbjük nálam sokkal ügyesebb. Ezek a felfedezések, amik tízéves korom körül sorra érték egymást, kataklizmák sorát idézték elő a lelkemben. Csalódások, döbbenetek váltakoztak bennem, adták egymásnak a kilincset a lelkemben. Nem tudom, van-e annál iszonyúbb érzés, mint amikor rádöbbenünk arra, hogy nem vagyunk egyedüliek a világon. Nem vagyunk különbek. Legtöbben ugyanolyanok, mint mi vagyunk. Vannak dolgok, amikben jobbak, ügyesebbek. Lemaradunk tőlük. Mert összehasonlítanak bennünket, és mi is összehasonlítjuk magunkat. De ebből még nem fakadnak az érzések, hogy irigység, féltékenység. Azok máshonnan bújnak elő, mint a repedésből a hangyák. Onnan, hogy félteni kezdjük azt, ami a miénk. Megrémülünk, hogy képesek volnának elcserélni bennünket egy másik kislányra, olyanra, aki ügyesebben bánik a tűvel. Bennem legalábbis ez maradt meg. És teljesen fel sem oldódott ez az érzés sohasem. Még akkor sem, amikor mindenkivel egy voltam. Vagy amikor majdnem elhittem, hogy semmik vagyunk, és minden leszünk. Oh, a boldog árulás pillanatai. Sohasem voltam olyan önfeledt, mint akkoriban, megszabadulva a folyamatos lelkiismereti vizsgálódástól, felelősségtől, bűntudattól, hogy nem imádkoztam, nem mostam kezet, nem gyóntam, viszont hazudtam és paráználkodtam. Akár vágyálom volt, akár valóság, sokkal később történt.

Azt már tudtam, hogy semmilyen varrónő nem leszek, még gobelinező gnädig Frau[3] sem. Így könnyedén döntöttem az apáca és tanítónő mellett, még akkor is, ha az apáca a legalsó lépcsőfokon állt. Ugyanott, ahol a piramis másik oldalán a mezőgazdasági cseléd. Mezőgazdasági bérmunkás. Agrárproletár, csak akkor még nem ismertem ezt a szót, amikor azt a színes képet nézegettem, hogy mire is törekedhet egy lány, mi legyen, ha nagy lesz. Akkoriban cseléd volt mindenki, aki másnak dolgozott. Ha nem volt önálló, akkor cseléd volt. Ezért is gondoltam, hogy apáca mindenképpen leszek, hogy ne legyek cseléd. Hiszen Isten nem tekint bennünket cselédnek, még ha a szolgái is vagyunk. Mint apácák, nem mint emberek. Emberekként igazán nem vagyunk a szolgái, hiszen a maga képére teremtett bennünket. Vagy ha mégis, akkor ő is nekünk. Így gondoltam akkoriban, a körbehatárolt lehetőségeimet ábrázoló színes képet nézegetve. A lépcsők ragadták magukkal a fantáziámat. Arra gondoltam, ha apáca leszek, aki a legalsó lépcsőfokon áll, később pedig dajka, aki már a fölötte lévőn, azt követően pedig tanítónő, akkor beteljesítem a sorsom, boldog életem lesz. Sose vágytam arra, hogy a csúcson legyek. Szédülős voltam, és féltem a magánytól. Az a nagydarab varrónő meg ott a legfelső lépcsőfok tetején messze volt mindenki mástól. Egyedül állt, mint Jézus és Mária az olajnyomaton, a nagyszüleim ágya fölött. A varrónő, Jézus és Mária messzibe révedő tekintete annyira egyforma volt, hogy nem tudtam egyébre gondolni, csakis arra, hogy aki a lépcsőfok tetején áll, azt elveszejtik. Keresztre feszítik, elveszti gyermekét, irigyelik a cselédek, dajkák, szövőnők, tanítónők, apácák és a marokszedő lányok. Ezért sohasem szabad arra törekedni, hogy a legfelső lépcsőfokra kerüljek, mert levágják a fejem, mint a búzatengerben a kiemelkedő kalászt. Egyetlen suhintással. Nem mintha útban volna, vagy megváltoztatná a világot. De erről nem tudtam semmi bővebbet, csak annyit, hogy a világ olyan, amilyen. (Hírnöködnek semmit sem válaszoltam. Kivezettem a búzaföldekre. Miközben elkísért, botommal leütöttem azokat a kalászokat, amelyek a többi fölé nőttek. És ha megkérdezed, mit hallott vagy látott, el fogja mondani. Te is így járj el, ha meg akarod erősíteni hatalmadat: azokat a polgárokat, akik kiemelkednek, üsd le, akár ellenségnek tűnnek, akár nem. Az egyeduralkodó számára ugyanis gyanúsak a barátok is.)

Az apatiniakhoz a tizennyolcadik század végén elérkezik a doroszlói csodás gyógyulások híre. Ezért aztán az apatiniak már nem az ő Madonnájukhoz járulnak, hanem a doroszlói kegyhelyre kezdenek járni. Több mint hét évtizeddel a születésem előtt, ahogyan azt a tisztelendő úrtól megtanultam, a mi gyönyörűséges Fekete Madonnánkat az oltár bal oldalán helyezték el, a főoltárra pedig képet illesztettek. Azelőtt, még sokkal korábban, talán száz vagy százötven évvel korábban, a környékre sokféle tartományból érkező őseink, akiket német telepeseknek neveznek, mert máshonnan települtek ide, még igen szegények voltak, ezért búcsúkor nem látogathatták meg a Mária-kegyhelyeket. Így mindenki, nem csak az apatiniak, a Fekete Madonnához, a svájci einsiedelni kegyszobor másolatához jártak, amit Magdalena Gräber hozott magával, amikor Apatinba érkezett. A környékbeliek külön figyelemnek érezték, hogy Magdalena Einsiedelnből való, hiszen az évszázados zarándokhelye a németeknek. Így aztán 1748-ban a Nagyboldogasszony tiszteletére felszentelt templom oltárára került az öltöztetett Fekete Madonna. A varrónőknek ezért is megkülönböztetett figyelem és tisztelet járt, úgy tartották, ők képesek a közbenjárásra. A Szűzanyának és a gyermek Jézusnak arany szállal csillagokat hímeztek vörös színű palástjukra. A nagy árvíz után, talán éppen ez volt az, ami elkergette a bácsordasiak egy részét, újra kellett építeni a templomot. Most is ott a fülke, ahova eredetileg elhelyezték a Fekete Madonnát, mielőtt az oltárkép került a helyére, a csodás gyógyulások Doroszlóra vezették volna népünket.

Doroszlón ültem a padon, lógáztam a lábam. A fák között rézsút sütött be a lemenő nap aranysárga fénye. Olvadt le a faágakról, szinte csöpögött rám, mint az édes méz. Körülöttem darazsak döngtek. Szeptember volt, Kisboldogasszony. Ott aludtam, vendégségben. Idegen szaga volt a párnának, egerek fúrták a vert falú házat. Járataik behálózták a szobákat. Hideg volt és sötét a szoba, ahol aludtam. Nem vágyódtam vissza, így inkább a padon üldögéltem a fák között, a Magyarok Nagyasszonya-kegyszobor közelében. Egy vagy két évvel korábban készült el a mosakodómedence meg a díszes kútszerkezet a csodatevő forrásnál. Azt bámultam lélegzet-visszafojtva. Attól tartottam, valami csoda fog történni, és nem veszem észre. Akkoriban legtöbbet azon tűnődtem, hogy miképpen kell nézelődnöm és figyelnem a világban, hogy észrevegyem azt, ami történik. Mert volt egy olyan sejtésem, hogy csak utána vesszük észre, amikor már megtörtént. És én időben akartam észrevenni. Mi haszna volt a világnak abból, hogy utólag megértette az események jelentőségét? Olyan szerettem volna lenni, aki elsőként érzékeli a kor élményét. Minden, amiről az iskolában, otthon, a hittanórákon tanultunk, a múltról szólt – utólag az emberek megértették, hogy miért törtek ki a háborúk, mi volt a nagy igazságtalanság oka. Miért volt rabszolgatartó társadalom az ókorban. Egyiptomban kik voltak a rabszolgák, akik felépítették a piramisokat. Nem azok, akik megszabadultak. Az ő számukra, vagyis a kiválasztott nép számára a rabszolgaság viszonyítási pont volt, de ezt nem igazán értettem – el is álmosodtam. A felnőttek azt hiszik, hogy mindent jobban tudnak. De csak elbonyolítják a dolgokat. Miért volna nekem az jó, hogy egyféleképpen tanulom a rabszolgaságot az iskolában, és délután ugyanazt másféleképpen a hittanórán? Különösen, ha én nem vagyok kiválasztva semmire. Megkérdeztem a tisztelendő urat, hogyan állunk ezzel a kiválasztottsággal. Azt mondta, hogy mi sehogy. Kérdeztem, és a magyarok? Erre azt válaszolta, hogy a magyarok sincsenek kiválasztva, de rájuk vigyáz Jézus anyja. És erre maga a nagy király, Szent István kérte meg a halálos ágyán. Ez megint visszavitt engem a dolgok legelejére.

A fák ágai közt rézsútosan beáramló fény cirógatta az arcomat. A szeptemberi lágy napsugaraknál nincs semmi finomabb. Mint a karácsonyi szaloncukor finomra simogatott sztaniol selyempapírja, amikor néhány nap múlva előveszem valamelyik könyvem lapjai közül, és finoman az arcomhoz szorítom, szaglászom, hátha megtartott még valamit a csokoládébevonat illatából. Nagyon szeretem a csokoládéféleségeket. Minden évben kapok szaloncukrot, bevonatosat, az összesnek megvan a papírja, egy kivételével mindegyiket ugyanabban a dobozban tartom. Pontosan tudom, mennyi csokit ettem életemben eddig. Sokkal többet szeretnék.

A lány, aki mellém huppant a padra, megzavart andalgó gondolataimban.

– Napozol? – kérdezte.

Egészen elámultam pimaszságán és bátorságán. Hirtelen nem tudtam eldönteni, melyiket gondoljam. Hiszen nem ismertük egymást. Magyar lány volt, ezt onnan tudtam, hogy magyarul beszélt hozzám. Mi csak akkor beszéltünk magyarul, amikor eljöttünk otthonról, és okunk volt rá. Olyan idős lehetett, mint én, egyikünknek sem ért le a lába a padról. Vagy mindketten alacsony növésűek voltunk.

– Na mi van? Elvitte a cica a nyelvedet? – és rám öltötte az övét, hogy bizonyítsa, neki bizony megvan a sajátja.

Néhány évvel később mások is olyannak láthatták, amilyennek én láttam őt a doroszlói kegyhely padján, Kisboldogasszonykor, 1910 vagy 1911 szeptemberében:

Termete: növésbe

Arcza: kerek

Szeme: kék

Szemöldöke: szőke

Orra: hegyes

Haja: gesztenyeszőke

Fogai: épek

Bajusz alakja és színe: nincs

Szakáll alakja és színe: nincs.

– Amália vagyok, Bácstóról. Várom a szekeret. És te?

Engem ez a lány, akiről láttam, hogy velem szinte egykorú, egyik ámulatból a másikba ejtett. Hallottam már Bácstóvárosról. Nem is volt messze Apatintól, egynapi járás, vagy annyi sem; sok apatininak akadt ott rokonsága, ismerőse. De nem voltak olyan tehetősek, mint mi. Ezt azonnal észrevettem, habár nem tudtam pontosan, mit jelent tehetősnek lenni. Biztos nem azt, hogy két pofára zabálhatod a csokoládét.

– Ettél már szaloncukrot? – ez volt az első kérdés, amit a bácstóvárosi Amáliához intéztem. Láttam, hogy felcsillan a szeme, sárgás szikrák gyúltak szembogara kék egén, mintha a szemében sütött volna ki a nap.

– Van neked? Elmondok helyetted három miatyánkot! Meg ha akarod, akkor öt üdvözlégyet, azt jobban szeretem mondani. Ha adsz.

Egészen elképedtem. Mégiscsak pimasz, hogy helyettem imádkozna valamiért. Olyan, mintha megvenné. Olyan, mintha a jóistent közvetítőnek használná. És még csak meg sem rezzent. Lógázta a lábát, mohó kíváncsisággal várta a válaszom, de nem volt benne semmi megindultság, úgy viselkedett, mint aki nem először üzletel Isten segítségével, közbenjárására. Még a lélegzetem is elállt. Ilyent én sohasem tennék. Titokban körösztöt vetettem, ahogyan a falubeli asszonyok tették, amikor valami olyan került szóba. Az, hogy titokban, azt jelentette, hogy a fejemben, mert különben moccanni sem tudtam.

– Ilyen? – kérdezte, kivéve a kezemből apró imakönyvem, és kihúzva belőle egy bordós sztaniol selyempapírt, egy régebbi karácsony emlékét őrző szaloncukor papírját. A szeme elé tette, úgy nézett a napba.

– Szagold meg! – mondtam, szinte rá sem ismerve rekedten suttogó hangomra. Ijedt voltam vagy örültem? Féltem tőle vagy tetszett nekem a viselkedése? Megszagolta.

– Jó – lehelte halkan. – Karamellás volt? – bólintottam.

– De ettem már nugátosat is – folytattam. – Nugátkrémeset. Bambergből.

Egészen elkerekült a szeme.

– Az hol van? Itt?

Évekkel később tudatosodott csak bennem, amikor már a feje tetején állt mindkettőnk élete, szerintem miatta, szerinte miattam, hogy mindig így kérdez, hogy azonnal válaszol is rá. Az embernek nem kell különösebben törnie magát, bácstóvárosi Amália, ahogyan onnantól kezdve magamban neveztem őt, mindenre tudja a választ. Csak előzékenységből kérdez, jólneveltségből, amit azonban felesleges nyűgnek tart, ezért azonnal rávágja a választ is – azt, amit ő elképzelhetőnek és ezáltal elfogadhatónak tart.

– Már hogy lenne itt?! Németországban van. Mink onnan jöttünk. Félig.

– Szentkútra?

– Dehogy, Apatinba.

Ezen elméláztunk egy ideig. Milyen könnyű félreérteni a dolgokat és milyen nehéz elmondani, kik is vagyunk mi. Legalábbis én azt hittem akkor. Már éppen vettem egy nagy levegőt, hogy elmeséljem neki a bambergi lovast, a nagyanyámat, a sokféle Szent Istvánt, akik közül egy a miénk, csakis a miénk kerek e világon. Bár nem tudtam pontosan, hogyan fogalmazzam meg azt, hogy a miénk. Éppen oldalra vágtam a szememmel, hogy felmérjem, megérti-e, ha elmagyarázom neki, hogy a magyar királynak német volt a felesége, ezért mi már örökre egyek vagyunk, magyarok. Csak én éppen német.

– De Szentkútra mivel jöttél? Kocsival te is? – gyakorlatias volt, azt, hogy apatini vagyok, azonnal vágta, többet nem akart ezzel foglalkozni; és mivel az eszközhatározóra saját maga válaszolt, nekem maradt a töprengő hallgatás. – Nem hiszek Istenben – folytatta –, különben, ha nem vetted volna észre rajtam.

Majdnem elájultam ijedtemben. Én, ha napközben annyira elfáradtam, hogy láb- és arcmosás után imádkozás nélkül zuhantam mély, álomtalan álomba, az éjszaka közepén verítékben fürödve ébredtem, rettegve a büntetéstől. Tekintetemmel a sötét szobában pásztázva az őrangyalom szárnyának suhogását véltem hallani, amint fölöttem kering, vigyázva rám, hogy a gonosz ne tehesse rám a kezét, ne ronthasson el engem. Olyankor gyorsan imádkoztam, sebesen, hadarva, szédülésig, kapkodva a levegőt, ájulásig, miközben az őrangyalom szárnyának suhogása egyre erősödött, akár valami propeller, szinte éreztem az arcomon hűvösségét, de az is lehet, hogy csak álmodtam.

– Isten csak szerepelni szeret, nem vetted észre? A Bibliában is ő a főszereplő. Azt hitted, az ember? Vagy Jézus és miattunk? Dehogy! Szeret föltűnősködni, szereti a közönséget. Mi vagyunk a közönsége. Nem gondoltál erre? Egy színház. Voltál színházban? Én Zomborban egyszer, bár az inkább cirkusz volt, de szép volt a történet. A Bibliában is vannak szép történetek, nem mondom, hogy nem. De nem törődik velünk, csak azzal, hogy neki jó legyen. Diktál. Így meg úgy. Mert különben... Észrevetted? Nem? Fenyegetőzik. Jézus meg úgy tesz, mintha kérne-könyörögne, miközben ő is fenyegetőzik, hogy Isten így meg úgy. Ezért aztán én nem is vagyok keresztény.

– Hát akkor mi vagy? – leheltem, tekintetem a közeli lilás mályvarózsán nyugtatva.

Az tartotta bennem a lelket ezzel a pimasz lánnyal szemben, akinek ráadásul a neve is ugyanaz, ami az én nevem. A lágyan lilába omló, egész nyáron virágzó kerti mályvarózsa, minden parasztház udvarának nélkülözhetetlen ékessége, fehér bibéit úgy nyújtogatta felém, mintha hallgatózna, mintha nem akarná elhinni, hogy ilyen szavakat kimondhat valaki anélkül, hogy nem némul el, nem üti agyon a kénes istennyila, nem nyílik meg alatta a föld.

– Most még szcdmc – sziszegte a szót, amiből ennyit értettem –, mint a bátyám, de nemsokára szolgálni állok a városba, és akkortól cseléd leszek.

Bólintottam, mert ezt végre én is megértettem. A cseléd az reális perspektíva, az elérhető, felfogható, létező dolog. A piramison a varrónő alatti lépcsőn helyezkedik el, ugyanolyan fontos szakma és hely a társadalmi ranglétrán, mint a tanítónő, csak nem magányos, nem fogják levágni, mint a búzatengerben az ágaskodó kalászt.

– Én tanítónő leszek meg apáca – feleltem, nehogy azt higgye, félek tőle. Pedig reszkettem. – Előbb tanítónő, aztán amikor a férjem meghal, majd apáca. Csak varrónő nem leszek soha.

Most rajta volt a sor, hogy bólintson, meg is tette.

– Az sem rossz. Hol? Akarod, hogy együtt menjünk a városba?

Természetesen nem akartam. Megbántani mégsem lett volna illendő. Vagy talán nem volt hozzá merszem. Olyan sodró lendülettel beszélt és olyan magabízón, hogy nekem a lélegzetem is elállt. Irigykedni kezdtem rá. Visszavettem a kezéből a kicsiny, Égi Manna címet viselő imakönyvem, a finom tapintású szaloncukorpapírral együtt, amit visszehelyeztem a lapok közé. Ma is emlékszem, hova: a 286. lapra, ahol is a Magyarok királynéja... kezdetű ének szerepel. Nem is visszavettem a kezéből, inkább kitéptem. Abból tanultam én meg mindent, amit tudni érdemes. A szentekről és minden egyébről, ami nélkül a világban elveszettek volnánk.

– Mik a szentlélek ajándékai, tudod-e? Nem?

Felbátorodtam hirtelen, hogy már a kezemben volt az imakönyvem, az Ima- és énekes könyv a ker. kath. ifjuság számára (ADUM RENDE DNE PROFESSOR! / Erga supplices ARDVRae hisce permitto ut liber precatorius, cui titulus: „Égi Manna. Ima- és énekeskönyv a katholikus ifjuság számára” com adprobatione Ordinariatus, apposita in lingua vernacula hac formula: „A főt. esztergomi érseki hatóság jóváhagyásával” typis vulgetur. / Qui cetera piis ad aram precibus commendatus persisto Strigonii, die 29-a Martii, 1882. / ARDVrae addictus / Josephus Szabó, / Vicarius Gralis.).

Visszakérdeztem, amint eddig ő tette velem, hogy visszaszerezzem a méltóságom, a nyugalmam, a délután csöndjét, a veszélytelen őszi darazsak zsongító döngicsélése adta szépséget, ami a fák közül átszüremkedő lágy, cirógató napsugarakkal az arcomon tökéletességet adott, olyan volt addig a pillanatig, mígnem mellém nem huppant a padra, mintha a világ megállt volna, és nem lett volna benne rajtam, a természeten és a napsugarakon kívül senki és semmi. Ezért is villanhatott belém a gondolat, nem számított, hogy kislány voltam még: van ilyen tudás, előfordul velünk az életben néhányszor, hogy tudjuk, amit tudunk. A gondolat, hogy időben kell észlelni a dolgokat, különben minden haszontalan és értelmetlen, mert nem tudunk sem segíteni, sem megmásítani a dolgok menetét. És tudtam, hogy ha így van, ha képes leszek az életemben legalább egyszer időben észrevenni azt, ami történik, az már elegendő is lesz ahhoz, hogy érvényes legyen az életem. Ne pedig hiábavalóság. Fohászkodni kezdtem éppen, kérni a jóistent, hogy ha így van, akkor tegyen csodát, mutassa meg nekem, hogy jó úton járok. Átszellemültem teljesen, a csokipapírt az arcomhoz szorítva, csodaként leginkább egy szelet csokoládéban bízva.

Kicsit hátrahőkölt a bácstóvárosi Amália, láttam, meghökkent. Bizonyára attól, hogy nem tudott válaszolni az általam feltett kérdésre, amit – sebesen eltanulva az ő támadási technikáját –, magam alkalmaztam rajta. Hosszú időnek kellett eltelnie ahhoz, hogy megértsem, bácstóvárosi Amália soha semmitől sem hökken meg, hátrálni pedig nem is volna képes. Egyszerűen nem tudja, hogyan kell. A szamarak butasága, bátorsága és makacssága adódott össze benne azok ösztönösségével, amivel a sivatagban rájuk bízhatja magát az ember, mert kiszagolják a vizet, megérzik és odavezetnek. Vagy nem, és megdöglünk velük együtt. Hirtelen felhúzta az orrát, úgy figyelt. Ráncos kis orrán néhány szeplő berzenkedett a napsugarakban fürödve.

– Te tudod? Mondd! Vagy nem is tudod? De nem érdekel különösebben. Hazugság, tudod?

– 1) Bölcsesség. 2) Értelem. 3) Tanács. 4) Erősség. 5) Tudomány. 6) Jámborság. 7) Úr félelme – ahogy befejeztem, az ölembe eresztettem a kezem.

Az ujjaim még mindig mutatták a számokat, egyik kezemen ötöt, a másikon kettőt. A jámborság és az Úr félelme a bal kezemen. Egy pillanatra azt éreztem, hogy győztem. Levívtam ezt a cselédnek állni készülő bácstóvárosi kislányt, aki amellett, hogy azonnal meghívott, mennénk együtt a városba, meg is semmisített hitemben, erőmben, egész addigi életemben.

– Ha majd vasárnap a miselátogatás és pihenés helyett a papok aratni küldik az asszonyokat, a gyerekeket és az öregeket, a harangokból pedig ágyút öntenek, akkor hol lesz a bölcsesség és az értelem? Ha az lesz a tanács, hogy nem kell megtartani az Úr napját, akkor miben lesz az erősségünk? És amikor a szegénységtől éhen halnak az uradalmi cselédek gyerekei, akkor mit ér a tudomány? Meg a béres. És hol élnek azok? Még olyan szobájuk sincsen, mint nekem lesz, amikor elszegődök a városba szolgálni. Onnan fogok megpattanni. Az lesz ám a tudomány! Minden akarok lenni, ami a jámborság ellentéte, érted? Nem fogod fel, mi a tét? Sem jóindulatú, sem szelíd nem akarok lenni, ellenkezőleg. Lázadni, támadni, ahol a legjobban fáj, oda ütni – és apró öklével nagyot csapott a levegőbe. – Az legyen ám az urak félelme, ha odacsap az öklünk, amikor köll!

Lihegve hagyta félbe, miközben én már majdnem leestem a padról, annyira igyekeztem távolabb húzódni tőle. Meghátrálni mégsem akartam, járt az agyam, mivel is vághatnék vissza, hiszen magam is láttam a sok mezítlábas lurkót, láttam a foltos nadrágokat, a kopott ruhákat. De azt is láttam, hogy mindenkin fehér fölső volt, mert ünnepelni jött, meglátni a kelő napban Szűz Máriát, talán-talán, ha igazán jó leszek és megérdemlem, a Fekete Madonnát. Azt, aki azt mondja magáról, fekete vagyok, de szép. Ahogyan a tisztelendő úr felolvasta. „Fekete vagyok, de szép, Jeruzsálem leányai; / mint Kédár sátrai és Salamon szőnyegei.” Ez egy szerelmes vers, az a címe, hogy Énekek éneke. Azt jelentik ezek a sorok, hogy a szépséget a lelkünkben hordozzuk. És csak az fogja meglátni, aki szívből szeret bennünket, gondolkodás és ítélkezés nélkül. Az, aki nem a külsőségek alapján ítél, de a jóság szerint, ami megvan bennünk. Ha nincs, akkor maradnak a külsőségek, de azoktól elmúlik majd a szeretet. Ahogyan az őszülő hajszálak gyarapodnak, az érzések úgy lohadnak. Másfelől, emelte fel az ujját a tisztelendő úr, gondoljatok mindazokra, akiket ismertek, akik este fáradtan térnek meg a munkából. Az ő arcuk is fekete, mert megsötétül a fáradtságtól, a sok munkától és a nehéz élettől. Mégis átragyog azon a feketeségen a lélek aranya, a hit, aminek erejével a Boldogasszony lát el bennünket.

– Was man sieht, das glaubt man – kiáltottam –, hiszem, ha látom! És ráöltöttem a nyelvem. Elnevette magát, és jól az oldalamba öklözött.

– Akarsz pilkázni? Félsz, hogy legyőzlek.

Én is elnevettem magam, nem tudom, mi vett rá.

– Nem félek tőled – válaszoltam, majd megkérdeztem, hogy a szcdmc, igyekeztem ugyanúgy sziszegni, ahogy tőle hallottam – mint ő meg a bátyja –, kiben hisznek, ha nem Istenben? Akkor először úgy nézett rám, ahogyan mindenki a misén, amikor a legszebb része megy.

– Az emberiségben – lehelte egészen halkan.

Valami hűvösséget éreztem akkor. Fuvallatot, mint amikor a tikkasztó nyári napot hirtelen, ám nem erős szélroham vágja át, megmozgatva a levegőt. „Mozog a levegő”, szólalnak meg olyankor az öregek, mintha ki kellene jelenteni vagy inkább be kellene jelenteni, mintha nem érezné mindenki, aki él. Ez eddig nem is jutott eszembe. Hogy ők talán ezzel bizonyítják maguknak, hogy élnek. Nem nekünk mondják, hanem magukban beszélnek. Lehetséges. Odafordultam a bácstóvárosi Amáliához, hogy kikérdezzem őt jobban a vallásukról, mert izgalmasnak találtam, noha ijesztőnek is. De inkább borzongatónak, izgatónak, nem félelmet keltőnek. Akkor találkoztam először azzal, hogy izgatóak tudnak lenni a szavak. Addig én úgy gondoltam, hogy a fiúk nagy disznók, mert direkt mondanak szavakat. De akkor megéreztem, hogy ez jó érzés bír lenni. Egészen elgyengítő. Mintha kiszállna a testemből az akarat, és csak a zsibbadás maradna benne. De az olyan erősen, mintha dobolnának bennem, különböző pontjain a testemnek. Közben én, mint a szivacs, olyan vizes és puha lettem. A karjaim pedig egészen gyöngék. A fenekemben pedig apró tűszúrások, de nem fájók. Hátul, a kisagyamban is ugyanolyan tűszúrások. Akkor történt meg velem, amiről később sokat olvastam, hogy a szavak képesek erotizálni. Így. Persze én akkor nem sejtettem, hogy ez történik, mint ahogyan most sem vagyok biztos benne. Ugyanis attól, hogy két érzés hasonló testi tüneteket produkál, még egyáltalán nem biztos, hogy ugyanarról a tőről fakadnak, de ezt nem részletezném. Nem tudom tehát ma sem, hogy bácstóvárosi Amália égre akasztott tekintete, és ahogyan az emberiség szót lehelte, vagy a semmiből jövő, hirtelen fuvallat okozta-e a lúdbőrzéshez hasonló, csak sokkalta intenzívebb érzést bennem.

Ugyanis bácstóvárosi Amália nem volt ott, amikor odanéztem. Nem tudom, hova tűnhetett. Tekergettem a nyakam jobbra is, balra is, hátra is, a fák koronája felé is, de még csak porfelhőcskét sem láttam, ami gyorsan iszkoló nyomait fedte volna be. A fuvallat is elült, a levelek rezdülés nélkül kapaszkodtak az ágakba. Pillanatokra azt hittem, csoda történt. Vagy a képzeletem játszott velem. Az ölembe ejtett, viharvert fekete Égi Mannából kikandikált a finom érintésű sztaniol selyempapír. És akkor megláttam a csokoládét. Egy egész tábla Stühmer csokoládé. Csoda történt. Csak azt nem tudtam, kivel történt és ki tette: bácstóvárosi Amáliával történt és én tettem, vagy fordítva.

II. fejezet

A kutyatekintetű fiú

Magyarország úgy volt elosztva, hogy volt a Duna bal partja, jobb partja, a Duna–Tisza köze meg a Tisza jobb partja. Azt már nem tudnám megmondani, volt-e a Tiszának bal partja Magyarországon. Idegen voltam egy idegen városban, 1918 őszén. Gondolni sem lehetett közlekedésre, a levelek is csak vánszorogtak. Apatin messzebb volt, mint a hold. Mert a holdra senki nem kívánkozik. Egy gyűrött lapot hordoztam magammal, a parókiáról hoztam el, a fásládában volt, gyújtósnak tartották. Csupa rubrikából meg számból állt, úgy sorolta be az embereket abban az évben, amikor én is megszülettem: életkor szerint; családi állapot szerint; vagyoni állapot szerint; vallás szerint; anyanyelv és magyar nyelvismeret szerint. Ott szerepelt Bács-Bodrog vm. és külön Zombor tjv., ugyanabban a rubrikában, mint Budapest székesfőv. A lap tetején az volt olvasható, hogy: A közszolgálati ágak és szabadfoglalkozások némely fontosabb alcsoportjainak demografiai viszonyai, törvényhatóságonkint. 39. Hírlapírók és szerkesztők.

Volt egy veszekedés, elrohanás. Velem veszekedtek, én rohantam el, és nem találtam meg a módját annak, hogy hazamenjek. A természetem kutyája vagyok, az parancsol nekem. Sokat is sírok emiatt, de nem tudom, miképpen építhetném magam többre-jobbra. A parókián töltöttem az éjszakát, reggel megláttam ezt a darab papirost, ahogy kikandikál a fásládából, kihúztam, nézegettem, gondoltam, valami jel lehet, csak nem véletlenül kandikált, szabad foglalkozás meg a születésem éve, össze is adtam a kettőt, hogy ez majd szerencsét hoz nekem és elköszöntem. Elsőbb Zombor törvényhatósági jogú városba utaztam, ahol két napig nézelődtem. Legalábbis úgy tettem. A vonatra vártam. Ez nagyvilági mondat volt a számomra akkor, hiszen alig néhány éve volt vasúti közlekedés. Ha jól emlékszem, 1912-ben adták át a Baja–Bezdán–Zombor–Szond–Hódság vonalat, nagy ünnepség közepette. Pontosabban ünnepségek, mert nem egyszerre készült el, hanem elsőbb a Bezdán és Zombor közötti rész, azután a Zombor–Szond szakasz és legvégül a Szond és Hódság közötti. Álltunk a vasúti töltésen és integettünk. Az egész nyár ezzel telt. Szép volt. Most, hogy a vonatra vártam, hogy szégyenszemre hazakullogjak, bocsánatot kérjek, és fülem-farkam behúzva elfogadjam a jövőm vonatkozásában hozott verdiktet, meglehetősen sötét kedvemben voltam. Mégis tetszett a helyzet, eljátszottam a gondolattal, hogy Párizsban vagy Rómában, legrosszabb esetben Bécsben vagy Budapesten álldogálok a vasútállomáson, kalandok előttem, kalandok mögöttem. Egyszer csak ott állt előttem a Spitzer Feri. Nem akartam hinni a szememnek, hiszen úgy tudta mindenki, hogy ő katona. Ferivel jól ismertük egymást, csak két évvel volt idősebb nálam. Meleg kutyatekintete volt, sűrű fekete haja csapzottan lógott, legtöbbször ilyennek láttam, amint elfutott előttem, ha éppen megverték. Ez azonban nem fordult elő gyakran. Hogy mégis megverték, annak leginkább ő maga volt az oka, a meleg kutyatekintet provokálta a vadságban tobzódó kiskamasz fiúkat, vékonydongájú is volt, ami pedig a verekedni vágyó másik felet biztos sikerrel kecsegtette.

Nem emlékszem a részletekre, csak az maradt meg bennem a találkozás pillanatából, hogy most már nem lóg csapzottan a haja, ha vékonydongájú is, nem látszik a szövetkabát alatt.

Álltunk, szemben egymással, és ő kérdezgetett, mint valami jó szándékú, de nagy hatalmú ítélethozó. Akaratlanul tolakodott előre bennem ez a megállapítás. Zaklatottságomnak tudom be, hiszen az életemről, a sorsomról volt szó. Éreztem a pillanatban. Éppen úgy, ahogyan évekkel ezelőtt, a doroszlói kegyhely padján üldögélve, hogy a történés pillanatát kell megérezni. Nem utólag okoskodni, hanem akkor dönteni, és jól, amikor a sorsfordító erők munkában vannak. És akkor felkapnak és repítenek. Azon a padon üldögélve még kislányként azt hittem, hogy ez a gondviselés, ami nemcsak a világegyetemről, a nemzetekről, de az emberek születéséről, sorsáról, kudarcairól és sikereiről is számot vezet. Ehhez azonban nekünk is meg kell tennünk a magunk dolgát, résen lenni, figyelni, észrevenni, amikor készülődik a pillanat. De akkor még gyermek voltam. Azóta rájöttem, hogy elegendő, ha azt megtanuljuk, mikor kell menekülnünk. Úgy is beteljesíthetjük a sorsunkat, ha elmenekülünk az elől, ami vár ránk.

Nem akartam Bambergbe utazni, hiszen mindenki arról beszélt, hogy minden meg fog változni, a háborúnak beláthatatlanok lesznek a következményei. Arról beszéltek, hogy nélkülözés lesz és hatalmas szegénység, a frontról érkező katonák is egymást ették meg. A halottakat megették, hogy életben maradhassanak. Közben pedig mindent elfelejtettek, csak egyet jegyeztek meg: miképpen kell ölni. Nem olyan messze tőlünk, Regőcén működött egy szabadkai származású doktor úr, éppen akkoriban született meg a kislánya, állítólag ő azt mondta az egyik őrszállási rokonunknak, aki kiütések miatt kereste fel, hogy attól rettegek, hogy jönnek a szerbek, és menekülnünk kell. Bosszantó lenne, ha ezt a kis nehezen szerzett vagyonunkat el kellene vesztenünk. És a védelem, úgy látszik, nem tudja megállni a helyét. A Dunától legalább 100 km-re kellene stabil frontot készíteni és élet-halálra védeni, mert ha ezt nem teszik – rémes dolgokat ér meg Magyarország. Mindenki riadtan hallgatta és tapasztalta az eseményeket. Nemcsak a szerb katonaságtól féltünk, hanem mindenkitől. Mindennaposak voltak a fosztogatások. Lógósoknak nevezték a katonaszökevényeket, akik egyre-másra fosztogattak. Kezdték a zsidó boltokkal, de sorra került minden jobb módú ház, beleértve a jegyzőt és a szolgabírót is. A csőcselék husángokkal fölszerelkezve, vérbe toluló szemmel járja a városokat, falvakat. Apatinba is eljutottak, itt az asszonyaik viszik a szót. Üzengetnek, hogy az urak mind ki lesznek fosztva. Nem tudjuk, ez miránk érvényes-e? Mi sem urak nem vagyunk, sem polgárok nem vagyunk, vagyis sem magyarok, sem zsidók. Németek vagyunk. Igaz, van mindenünk, de csak a szorgalmunknak köszönhetően. Rajtunk még sohasem segített az urambátyám, sem a kereskedői meg fiskális véna.

A cigányok is megváltoztak, mintha a levegőben lenne valami, amitől mindenki, akár a lovak a kutyaugatástól, megbokrosodik. Mifelénk a cigányokat azelőtt mindenki szerette. Késélesítők, tollszedők, lópatkolók voltak legtöbben, a maguk törvényei szerint éltek, olyanok voltak, mint az asszonyaik derekára kötött kendők tarkasága: vidámak, gondtalanok és nem mellékesen mindannyian egészségesek. Nem ártott nekik az sem, ha a hóban mezítláb járnak, de az sem, ha döglött tyúkból főzött paprikást esznek. Mindig is loptak, de hát cigányok voltak, ha bejöttek a kapun belülre, a háziasszonynak mindenhol ott volt a szeme. És semmi baj. Attól még jó emberek. Bennük a lopás olyan, mint bennünk a spórolás.

Azt rebesgették, hogy másik világ lesz. És ez elől a rablásokkal, fosztogatásokkal, mint ijesztő előszéllel érkező másik világ elől akartak engem Bambergbe menekíteni. Akár annak árán, hogy többé nem találkozunk. Akárha a világ vége közeledett volna. Tehetetlenséget éreztem és óriási erőt is, csalódottságot és fájdalmat, hogy ilyen könnyen lemondanak rólam. Akkor még nem tudtam, hogy azoknak, akik szeretnek, a Kinder biztonságban tudása a legfontosabb. A szülők nem éreznek hiányt, nekik semmi nem számít. Az sem, hogy többet az életben nem látnak engem, a Tochtert. Nekik elég annyi, hogy megmenekülök, jobb életem lesz. Jobb élet. Állandóan ezt hajtogatták. És nem értették, annak árán, hogy másik életemnek kell lennie, nem akarok jobb életet. Elrohantam.

– Franjo! – a reszelős férfihang közénk furakodott.

Meghökkentem. Egy pillanatra hátra is hőköltem, mint amikor örömmel köszönünk egy ismerősnek, akiről kiderül, hogy nem is az, akinek gondoltuk. Összetévesztettük valaki mással. Zavarba jöttem. Talán ennyire labilis ideg- és lelkiállapotban volnék? Abban voltam, noha nem éreztem. Érzéstelenített a sokk, hogy kettőbe törhet az életem, miközben alig észleltem valamit abból a rettenetből, amiről a felnőttek beszéltek. A gyerekek bizalmával, a fiatal felnőttek magabiztosságával és a nők szilajságával néztem a világot. Tizennyolc éves voltam. Isten velem volt, ki juthatott volna győzelemre ellenem? Spitzer Feri megérintette a könyököm, ebből tudtam, hogy mégis ő az, nem csak hasonlít rá. A szemével jelezte, hogy várjak, majd arrébb lépett, és az idegen férfival kezdett beszélgetni, akinek a kezében egy újság volt, akkor azt hittem, hogy orosz, mivel cirill betűkkel írta a nevét: РАДНИЧКЕ НОВИНЕ. Alatta pedig kisebb betűkkel Le Journal Ouvrier és Arbeiter-Zeitung. Ezt az utóbbit értettem. Munkásújság. Azért bírtam elolvasni, mert az újság gazdát cserélt, Ferihez vándorolt, aki maga mellé tette, s amíg beszélgettünk, mert ez történt később, én szinte végig azt bámultam, az újság fejlécét. Amikor meg nem, akkor a Feri kutyatekintetébe mélyedtem, azt tanulmányoztam, akár egy bizonytalan és kezdő szemorvos vagy lélekkufár. Emlékeztetett valakire a nézése. De nem tudtam rájönni, hogy kire emlékeztet.

– Nem is tudtam, hogy neked Franjo a neved – kezdtem hozzá ügyetlenül, amire Feri büszkén bólintott.

– Így hívnak az elvtársaim – mondta, én pedig majdnem elájultam. Hiszen az ellenséggel beszélgettem! Eggyel azok közül, akik miatt engem Bambergbe akartak küldeni. A rablók és gyilkosok, fosztogatók és erőszaktevők képviselőjével.

Kifutottam a vasútállomás elé, Feri utolért, újra a könyökömhöz ért. Jeges és édes borzongás futott át a testemen a lábam ujjától a fejem búbjáig. Ott álltunk a zombori vasútállomás előtt, az épület utcára néző ablaktáblái kifordulva hallgattak a csöndben, a fák levelei sem rezdültek, kutyaugatás sem hallatszott. Olyan volt, mintha csak mi ketten lennénk a világban. De az is lehet, hogy a fákat akkorra már kivágták, erre nem emlékszem. A lovas kocsik, a fiákerek árnyéka egyre nőtt, a bejárattal szemben lévő villanykarókat beburkolta lassan a sötétség. A macskaköveken játszott csak némi szitáló fény. Másnap elutaztunk Szabadkára, és megkezdődött a másik életem. Azt is mondhatnám, Jézus Krisztustól az igaz Krisztusig, az emberiség megváltójáig jutottam. Akiből több is volt.

Kezdem azzal, hogy én, aki csak egy egyszerű cseléd voltam Zomborban, miképpen jutottam el Szabadkára. Oh, Szabadka! Nem is tudom, hol kezdjem. Olyan volt az a város, mint egy templom és egy cirkusz keveredése. És lehetetlen volt eldönteni, hogy éppen melyik jobban. Reggel, amikor elindult az ember, még nem volt egyértelmű, hogy a manézsban ugrik el az oroszlán elől, vagy az oltár előtt térdepel áhítatos lélekkel. Sokszor napközben is változott a szituáció. Gyónásra kész, érett lélekkel egyszeriben a trapézról bámulhatott a mélybe. És sohasem lehetett pontosan tudni, mi dönt ezekről a hirtelen változásokról. Akkoriban arra gondoltam, talán a szél okozza. A városba betörő, az idegeket felborzoló szél, ami homokkal tölti meg az emberek szemét, száját, eldugítja még a tüdejét is, és ezzel ingerlékennyé, vaddá teszi őket, máskor szelíd báránnyá, a halálfélelemtől vacogó fogú, összegörnyedő, alázatos lényekké, megint máskor bohócokká, csetlő-botló, nevetséges és szánalmas paródiává zülleszti őket. Szerettem volna ezt hinni, de jól tudtam, hogy a természeti elemeknek semmi köze ahhoz, ami meghatározza a közhangulatot. A levegőben vibráló feszültséget nem az időjárás okozta.

Mielőtt eljöttem Zomborból, Grüner Samuéktól, a gazdám, a doktor úr azzal biztatott engem, hogy meg fogom találni a helyem a nap alatt, mert ügyes lány vagy, Szép Amália, mondta. És hozzátette még, hogy nihil novi sub sole, vagyis hogy nincs új a nap alatt. Nem igazán értettem, hogyan függhet össze a két dolog, kérdőn nézhettem a gazdámra, mert megsimogatta a fejem, és azt mondta, hogy ez A Prédikátor Salamon könyvében áll, pontosan pedig úgy hangzik, hogy semmi nincs új dolog a nap alatt, és arról szól, hogyan kell elrendeznünk az életünket, meglelnünk a helyünket a világban. Miképpen kell fáradoznunk, hogy annak értelme legyen, nekünk pedig megelégedettség jusson osztályrészünkül, ne pedig a boldogtalan elégedetlenség.

– Már amennyiben az egész életnek van valami értelme, s van – ezzel fejezte be Grüner doktor úr a nekem szóló rövid előadását, én pedig, megvallom őszintén, szájtátva bámultam, mert ilyenről én azelőtt sohasem hallottam.

Nálunk, odahaza, Bácstóvároson a vasárnapi misén nem szólt erről a prédikáció. De az is lehet, hogy csak nem jegyeztem meg vagy nem fogtam fel, hiszen kilencéves koromat, vagyis az elsőáldozást követően én már be nem tettem a lábam a templomba. Szocdem lettem, kemény, akár a bátyám. Tőle hallottam az élet értelméről. Meg kell szereznünk, meg kell küzdenünk azért, harcok árán is, ami nekünk jár! Nincs adottság, mindent ki kell vívni! Nem lehetünk birkák, bólogató, alázatos senkiházik. A bátyámat nem láttam már két éve, újabban levél sem jött tőle. De biztosan jól megvan, azt hallottuk, nem bántják a hadifoglyok között a magukfajtát. Vagyis azt, aki az emberiségben hisz, és a béke pártján áll. Ezt diktálja az összeszerveződés, ami maga a második internacionálé volt. A bátyám akkor esett hadifogságba, amikor a békepárti szocdemek szakítottak a burzsoá kormányaikkal megalkuvó, azokat háborús törekvéseiben támogatni akaró szárnnyal. 1916-ban. Éppen két éve. Marhavagonokban szállították őket, negyven helyett ötven–hatvan hadifogoly zsúfolódott, préselődött össze. Heteken át utaztak. Bíztam, hogy a bátyám, mert az állomásokon mindig hosszú ideig álltak, megszökik. De olyan riasztó volt a végeláthatatlan táj, úgy mellbe vágott mindenkit a messzeség, a messzeség, aminek nincs vége, nem szakítja ketté, nem állítja meg egy templomtorony, gulya, erdőség, ami mögött várost lehetne sejteni, hogy senki sem próbálkozott szökéssel. Le voltak taglózva. Olyanok lettek, mint a barmok, sorsukba belenyugodva vakaróztak. A rettegés is megszűnt, a bátorság is eltűnt, az emberség is szertefoszlott. A transzszibériai vasútvonalon senkiben sem volt sem remény, sem akarat. Csak az ösztön működött. Annál pedig nincs kegyetlenebb irányítója az embernek. Amikor olyan lesz a világ, hogy az ösztönöket szabadjára engedik, az ösztönöket fogják ünnepelni, és betiltják a szabályokat, amik kordában tartják azokat, oly mértékben fognak leállatiasulni az emberek, hogy a kutyák, patkányok, farkasok és sakálok természetéből fakadó viselkedése jelzőként sem lesz alkalmazható az emberekre. Rosszabbak leszünk, mint az állatok.

Ennyi maradt meg a bátyámban a szibériai hadifogságból, ahová azért került, mert nem voltak elég erősek az elvtársai és eltűrték, hogy a kormányok, amik csak a saját hasznukat nézik, vágóhídra hajtsák az értelmetlenül egymást gyilkoló embereket. Ahelyett, hogy összefogtak volna, ahogyan Bresztovszky Ernőtől megtanulhattuk az anyanyelvünkön, vagyis magyarul, hogy nemzetközivé legyen a világ. A bátyám marhavagonban zötykölődött, tetvesen, tífuszosan egy hadifogolytábor felé – a semmiért. Az élete nem számított semmit. A halála sem számított volna. Az eszmék nincsenek tekintettel az emberekre. Az eszmék olyanok, akár az Isten. De akkor mi marad? Jeges rémületet éreztem, amikor ilyesmi megfordult a fejemben, nem gondolatként, csak valami foszlányként, a fejemen átsuhanó remegésként, a lelkemben átcikázó érzésként, a gyomromban reszkető apró madárkaként.

És a gazdám, mert így neveztem Grüner doktort, akárha kutya volnék, nem pedig ember, aki a szabad akaratából szegődött el hozzá dolgozni, a gazdám, akire tagadhatatlanul úgy tekintek, mint valami istenre, mert annyival többet tud nálam, de úgy is, mint egy jótevőre, mert van ablaka a kamrának, ahol élek, és használhatom a közelebbi budit, a gazdám, az élet értelméről beszél nekem, miközben az igazságosabb és jobb világban hívő bátyámat vastag, gyalulatlan deszkákkal rekeszekre osztott marhavagonban elszállították Szibériába, hogy lefagyjanak az ujjai, és örökre kisebesedjen az orra, a szája és a füle.

– És van értelme? Semmi értelme, ugye?! – mohón kérdeztem, emlékszem a hangomra, szinte cuppant, mint egy szopós borjú, amikor rátalál a tőgyre.

– Ezt csak Isten tudhatja – mondta Grüner doktor. – Isten, aki az egésznek az értelme.

Mély csalódást éreztem. Nem gondoltam volna, hogy ennyivel fog engem elintézni Zombor egyik legkiválóbb sebésze, aki az emberi testet úgy kaszabolja, hogy közben megmenti. Újraalkotja az embert, legalábbis én mindig ezt gondoltam róla, amikor az epezacskójuktól megfosztott, kellőképpen lefogyott, és már nem olyan zsírosan fénylő bőrű hölgyeket, a vidáman fagyizó, gennyes mandulájuktól megszabadított gyermekeket, a kényelmesen sétálgató, könnyeddé vált lépteiket sétapálcájuk ütemes kopogásával kísérő, sérvük eltávolítása után újra peckessé váló urakat bámultam a kimenőnapomon, a körutat négyszeresen körbevevő ostorfák védő-óvó árnyéka, porfelfogó lombjai alatt üldögélve.

Szerettem azokat a szinte mozdulatlanná dermedt fákat. Megfigyeltem, hogy a leveleik a legnagyobb szélben sem rezdülnek. A fa talán kidől, kettétörik, ám levelei nem mozdulnak. Mielőtt elszegődtem volna Zomborba cselédnek, mi, bácstóvárosiak együtt, közösen zarándokoltunk el Doroszlóra, Csihás Benő szülőfalujába. Neki köszönhette Zombor a gyönyörű fasorokat. Akkor én még ezt nem tudtam, a doroszlói népek nem dicsekedtek ezzel, mintha bizony a falu orvos famíliájának sarja, a magabiztos és okos jogtudor, a Csihás Benő ezt nem érdemelte volna meg. Vagy babonaságból hallgatták el? Hiszen nagyon korán meghalt, alig volt negyvenegy éves, amikor Zombor város élén polgármesterként eltölött hét év után elvitte a tüdeje. Sokakat elvitt a tüdejük abban az időben, úgy tűnt nekem, a tüdővész volt a legnagyobb szocdem, előtte ugyanis mindenki egyenlő volt. Sokkal igazságosabban volt igazságtalan, mint Isten.

A gazdám előadást is tartott Csihás Benőről a Bács-Bodrog vármegyei Történelmi Társulatban, mint annak választmányi tagja. Arról beszélt, hogy nemcsak a városiak, de a falusiak is mind nagyon szerették a városi kertészetet létrehozó és a várost fákkal beültető Csihás Benő polgármestert, mert ők is hozzájutottak a facsemetékhez, szinte ingyen. Olyan ember volt ez a doroszlói születésű, Baján, Pécsett és Budapesten iskolázódott jogtudor, hogy gyerekeiként szerette a fákat. Tán bennük remélte továbbélését a beteges teste. Törődött velük, körbejárta őket, megvizsgálta egyenként a leveleiket, és ha valamelyik gyanús esetnek tűnt, azonnal kihívta hozzá a kertészt, mint az emberek a köhögő, lázas gyermekhez az orvost.

Nem tudom, a történelemmel foglalkozó emberek miért tulajdonítanak olyan nagy jelentőséget a szavaknak. Mint a gazdám is, aki pedig az embereket újraszabja, új és jobb életet ad nekik, tudja tehát, hogy a szavak igazán keveset érnek tettek nélkül. Ezt ő maga mondta egyszer, amikor a szobalány eltűnt, és helyette nekem kellett a vizet meg a bort feladnom az asztalra az uraknak, ezért hallottam.

– Azért nem lettem belgyógyász, mert tettek nélkül a szavak mit sem érnek.

Akkor hogyan adhat mégis olyan jelentőséget a szavaknak azzal, hogy állítja: a falubeliek szerették Csihás Benőt.

Viszont a többiek, köztük is leghangosabban a Magyar Királyi Erzsébet Tudományegyetem magántanáraként is ismert belgyógyász, aki csak ritkán látogatott haza szülővárosába, Zomborba, döcögve-cöccögve, ahogyan az urak beszélgetni szoktak, tréfásan ugratva egymást, azonnal rátromfolt, hogy mészárosok volnának a sebészek mind, ha ők nem mondanák meg nekik pontosan, mi is a baj, ami miatt vágni kell.

– Véres disznótort rendeznétek, kérlek alássan, a belek között.

Nem tudom, kinek lehet igaza. Én a gazdámnak hittem, annál is inkább, hogy minden kimenőnapomon láthattam az általa új életre kelt embereket. Meg aztán a Csihás Benő fái alatt üldögélve azt érzem, hogy valóban a gyerekei voltak a fák, ők viszik tovább a nemes lelkű városfejlesztő polgármester emlékét. Csak hát némán viszik tovább, mert a fák nem tudnak beszélni. Az emberek meg ugyan nem említik már a nevét. A doktor úr szerint Apatinban, ahol Schmausz Endre irodájában dolgozott, még előfordul, hogy felidézik az emlékét. Szerették ott a dolgos németek ezt a törékeny, szorgalmas, ábrándos lelkű magyar ügyvédjelöltet, aki persze egyáltalán nem volt ábrándos. Nagyon is tudta, hogy mit akar, ezért lett belőle polgármester, és ezért ültetett fákat is, hogy megvédje a tüdejét a sok portól.

Az emberek szeretik az ilyesmit. Tüdőbajos, akkor ábrándos lelkű, akár egy költő. Ha okos és célratörő, különösen pedig ha orvos famíliából származik, az aztán biztos, hogy nem magyar. Hiszen az csak paraszt lehet vagy cseléd. Ilyesféleképpen gondolkodnak az emberek. És szeretik is, hogy így gondolkodnak. Egyszerűsíti az életüket.

Dr. Grüner Samu azért építette az alig negyvenegy évesen, 1893. augusztus 18-án elhunyt Csihás Benő zombori polgármester emlékét, hogy örömet szerezzen az özvegyének, Falcione Annának, aki ötvenhat éves volt, amikor a rendetlenkedő epéjét a gazdám ügyesen eltávolította. Valami történt akkor közöttük, ami miatt a doktor úr a rövid életű polgármester nagy híve lett. Talán ilyen a lovagiasság, talán így viselkedik egy igazi úriember. Az özvegy elholt urát dicsőítve udvarol. Nehogy azt hihesse bárki is, tisztességtelen szándékai vannak, hiszen még olyan gondolatai sem akadnak. Miközben álmatlanul forgolódik ágyában, és nem érti, hogy hatvan körül, amikor már a pipázásnak kellene a legnagyobb örömnek lennie, egy háborúban, ami megannyi kellemetlenséggel jár, és utánajárást követel, hogy ne legyen kibírhatatlanul rosszabb az élet, meglepi egy ilyen érzés. Látja maga előtt a műtőasztalon a szinte halotti mozdulatlanságban fekvő asszony göndörödő szőrét, és görcsbe rándul mindene, a vágy hullámokban követeli a magáét, korántsem olyan, mint ifjúkorában, amikor nem is tudta még olyan pontosan, mi fogna következni. Most pedig már részleteiben tudja, szinte érzi az ujjbegyeiben. A megkeményedő bimbót, a duzzadó, lázas kis csigabiga szarvaként előtolakodó, a göndör és buja szőrtömegből, akár egy dzsungelből előtüremkedő akaratos csiklót, érzi a fanyar, mégis bódító szagokat, a nyak hátsó részére szaladó verítékcsöppeket, amiket a nyelve hegyével megérintve újabb hullámot csal elő a nő testéből, Falcione Anna márványos, erős csontú, mégis finom és porcelánszerű testéből, annak minden gödréből és kiszögelléséből, ujjaival játékosan végigzongorázza a bordákat, végigköveti az epeműtét hegét, tudja pontosan, hogy valamelyest érzéketlenebb ott a bőr, picit belecsíp, de aztán máris folytatja az útját, hasára fordítva a nőt, a feneke környékén hosszasan időzve, mert az évek folyamán kiélesedett idegpályák örvendezve köszönik meg az érintést, amit a halk, visszafojtott, de el nem fojtható nyögések igazolnak. És aztán maga a pillanat, amit sem elsietni nem kell, sem várakoztatni, ami éppen annyi ideig tart, amennyi elegendő ahhoz, hogy az ember hálás lehessen az örömért, amit a teremtő a testébe rejtett, akár egy felnőtteknek szóló kincskereső játékban a fődíjat eredményező kincset.

– Miért nem beszél róla soha senki? Elfelejtik? Nem szerették? Tudom, hogy nem szerették – Grüner doktor szinte összerezzent a szavaimra, aztán felsóhajtott, és megtömte a pipáját, jól megszívogatta, és csak annyit mondott, hogy a jó embereket nem jegyzik meg a magyarok.

Elhittem neki. Hiszen a Bács-Bodrog vármegyei Történelmi Társulat alapító tagja volt a doktor úr, tudnia kellett, amit tudott. Azóta már azt is tudom, hogy az idő, nem is kevés idő, hanem az azóta eltelt ötven, hatvan, hetven, nyolcvan esztendő, legalábbis amennyiről én számot tudok vezetni, őt igazolta.

– De miért? Mert irigyek? Hát hiszen azok, irigyek!

Elgondolkodva nézett rám, zavarba is jöttem. Olyankor a varkocsomból kiszabaduló valamelyik hajtincset szoktam a számba kapni, attól csöndben tudok maradni, mert ha beszélni akarok, ökrődni kezdek a számba került hajtól. Ez az egyetlen módja annak, hogy befogjam a szám. Kussoljak, ahogyan Bácstóvároson hallottam mondani.

– Inkább azt mondanám, hogy kolerikusok. És azt hiszik, nem veszi őket komolyan a világ. De hogy miért nem, azon nem gondolkodnak. Inkább azonnal mérgeskednek, és kard ki kard! Miközben nem akarnak ők vívni! Eszük ágában sincs! Azt szeretnék, amit mindenki, még a küszöbön kushadó kutya is meg az istálló magányában doboló kanca, vagy a birkanyájat egyben tartó puli is akar. Ebben egyenrangú társai az embernek: szeressék! Ezt akarják a magyarok is. Szeressék őket! Meg aztán, hogy nézzenek fel rájuk, mert nagy dolgokat vittek végbe itt a kontinens alsó fertályán, ahol apáik letelepítették őket.

– És nagy dolgokat vittek végbe? Vagy nem is.

– De igen, nagy dolgokat vittek végbe. Azonban az első kérdés nem ez. Hanem az első kérdés az, hogy mikor vennék őket komolyan? A második kérdés pedig, hogy reális-e szeretet után ácsingózni Európában, a népek rengetegében.

Már éppen megszabadítottam a szám a hajtincsemtől, hogy elmondjam az egyetlen igaz és jó választ, amit a bátyámtól tanultam, mégpedig azt, hogy abban az esetben, ha eggyé válnának az emberiséggel. De Grüner doktor pipájával a kezében felém intett, hogy maradjak csöndben. Az ő kedvéért még erre is képes voltam.

– Ha nem keresnék senki kegyeit, hanem egymás barátságát. De hát – sóhajtotta mély együttérzéssel – erre képtelenek! Miközben azt hiszik, egymást nézik le, aközben magukat nem becsülik. Hagyják elveszni a múltat. Pedig tudhatnák, mert bújják eleget a Bibliát, múlt nélkül nincs jövő sem. Akinek csak múltja van, semmi egyebe, de hisz benne, azé a jövő. Mert a hit lényege nem Isten, hanem a megélt múlt ereje. Hogy ez a múlt meg a legnehezebb időkben is megtart bennünket. És kijutunk a fényre, mint József.

– A Biblia – horkantottam –, Isten színházának szövegkönyve. Nincs benne egyéb, csak rendezői meg szerzői utasítások, ami alapján szolgálhatunk a semmiért! Istenről nem tudunk semmit, csak az elvárásairól, parancsairól. Nincs neki más célja, csak az, hogy szétválassza az embereket! Ocsúra meg búzára osztja szét őket, miközben elaltatja bennük a többre és jobbra vágyás jogos igényét. Úgy tesz, Isten úgy tesz, mintha a szegénység kiváltság volna. Mi egyébért mondaná, hogy könnyebb a tevének a tű fokán átmenni, mint a gazdagnak isten országába bejutni.

Valaki megrázta a vállam. Ez nagyon zavaró volt, mert korántsem fejeztem be a gondolatmenetem. És valami azt súgta, hogy ha nem fogom befejezni jól, akkor a bátyám ottragad örökre Szibériában. Érte kell vitába szállnom a gazdámmal, aki pedig olyan jó volt hozzám, mint egész addigi életemben senki sem. A zsidó családok ilyenek, etetik a kutyát, jóltartják, mert hűségesnek akarják tudni. A magyarok is hűségesnek akarják tudni, mégis láncra verik és éheztetik is. Talán a szeretet miatt. Ha őket sem szeretik, ők is csak morognak, és belerúgnak a kutyába is. Meg a komolyanvétel-ügy miatt. Azért, mert úgy érzik, nem veszi őket komolyan a világ. És a szeretetlenség-ügy miatt. Mert úgy érzik, hogy nem szeretik őket ezen a kontinensen. Idegenek. Betolakodókként bánnak velük, olyan szőrkucsmás, lóháton közlekedő fajzatnak nézik őket, akik megszerezték ugyan a hazájukat, de igazából csak bitorolják. Mert hiszen nem tudnak egyről a kettőre jutni társadalmilag. És ezért fejletlenek maradnak. Pedig a legjobb területet szerezte meg nekik az első királyuk. Csak hát, ugye, a valláscsere mellé magabízást nem adhatott, vércserét sem csinálhatott. Így aztán olyanok a magyarok ebben az Európában, mint a fattyak, legjobb volna nevelőszülőkre bízni őket, gyámság alá helyezni. Ezt pedig egyetlen épeszű ember sem fogadhatja el. Legalábbis én nem tudom elképzelni, hogy a szerbek vagy a bunyevácok elfogadják a felsőbb instanciát, és ne ők akarják megmondani, mi legyen. Nekik sem kell gyámság! Ezért is lesz jó, ha az emberiség egy lesz, ahogyan a bátyám nekem elmesélte, testvér lészen minden ember, mert akkor a magyarokra se tekintenek úgy, mint fattyakra. Csak azt nem tudom, hogy akkor most miért mégis? Ha a többi népekre nem. Erre kellett volna jó választ találnom.

Ennek nem tudtam a nyomára jutni. Nem volt jó válaszom. Legalábbis nem találtam. Talán a bátyám erről nem beszélt? Egyébként pedig úgy éreztem, felmentést adtam, amit semmiképpen sem érdemelnek meg! Az én fajtám, de nem érdemli meg. Elvitte a bátyámat, inni kényszeríti az apámat, rongyokban járatja a húgaimat és az öcséimet, a halál pereméig robotoltatja az anyámat. És közben az urak, a nagyméltóságú, méltóságos, nagyságos, nemzetes, főtisztelendő, főtiszteletű, tisztelendő, nagytiszteletű, tiszteletes, kegyelmes, tekintetes urak élik a világukat! És lekurváznak minden cselédet! Ez az utolsó mondat nem tudom, honnan került a számba. Ha tudom is, elfelejtettem. Néha az a legjobb, ha egy nő átsiklik a részletek felett.

Újra megráztak, ezúttal erősebben.

– Máli, Máli, ne bolondozz, hát térj már magadhoz! – csodálkozva néztem a szakácsnőre, a szobalányra, a gazdámra és a kegyelmes asszonyra.

Mindannyian kinyújtott nyakkal, rémülten néztek rám. A szakácsnő olyan erővel rázott, mintha kiszebábu lennék. Akkor jöttem rá, hogy nem is a kamrámban vagyok, hanem valami nagy tóban lebegek, a víz körülvesz, simogat, távolra űzi a hangokat, bedugítja a fülemet, ugyanakkor megnöveli a nyomást a dobhártyámon, amitől veszett dobolás kezdődik a fejemben, lüktetés a halántékomban, elhomályosul tőle a látásom.

Amikor felébredtem, semmi nem volt ismerős körülöttem. Túl sok fény áradt be az ablakon. Túl nagy volt a csönd. Túl kevés volt a meleg. Visszabújtam a takaró alá, fejem a párnába süllyesztve, ami viszont túl fehér volt, akárcsak körülöttem a falak. A szürkére festett ajtó mellett világoszöld fali szenteltvíztartó, rajta pirosan lobogva Jézus szíve. Harangzúgás érkezett az ablakon keresztül. Ilyen hangos harangozást én még sohasem hallottam. Azt hittem, ez a mennyország, amiben kilencéves korom óta nem hiszek. Azóta, hogy a bátyámtól tudom, nincs Isten. Csak emberek vannak. Egymásrautaltságban élő emberek, akik közül is a szegényebbek a leghatalmasabbak, mert ők veszik majd kezükbe az irányítást, nem pedig tűrnek alávetettségben, ahogyan az urakhoz húzó, dörgölőző papok diktálják nekik. Eljön az idő, amikor az emberiség egységes harcban magához ragadja a megérdemelt hatalmat, és végez a kiváltságosokkal, a mások verítékében fürdőzőkkel. És az lesz a mennyország, de nem a halálunk után, hanem még az életünkben itt, a földön. Ámen. Eleinte körösztöt is vetettem, de a bátyám megtiltotta. Most azonban, ebben az óriási harangzúgásban mégiscsak muszáj volt körösztöt vetnem. Mert lehet, hogy mégis van mennyország. Nem akartam volna elkerülni onnan csak azért, mert nem jól viselkedek. Ki tudja, ki lesz itt a gazdám.

Halkan nyílt az ajtó, és ruhasuhogástól kísérve egy apáca lépett be rajta. Rám mosolygott. Kezében nedves kendő volt. A homlokomra helyezte, miután az előzőt elvette. Az már csontszáraznak tűnt. Ahogy kinéztem az ablakon, áradt be a napfény. Olyan volt, mintha egy másik világba kerültem volna, vagy egyenesen a másvilágra.

A karmeliták zombori rendházában voltam, ott ápoltak engem az apácák. Oda vittek el engem Grüner Samu házából. A rendház pedig a Szent István királynak felajánlott, kéttornyos nagytemplom déli oldalán helyezkedik el, így nem kell csodálkozni a beáradó fényen. De csodálkoztam, hiszen azt sem tudtam, hol vagyok, mi történt velem, mennyi idő múlt el. A nagy, vakító fehérség, a párna, a lepedők, a falak, amik ijesztő ragyogással töltötték meg a szemem, lassan láttatni engedték a tárgyakat is. Az apáca, miután kicserélte a fejemen a priznicet, megsimogatta a karomat, és egyetlen szó nélkül ment ki, ami jólesett. Úgy éreztem, nem tudnék beszélni. Nincs mit mondanom. Ha lehunytam a szemem, újra és újra előjöttek a gazdámmal folytatott párbeszéd foszlányai, és hiába tudtam, hogy mindezt álmodtam akkor, mégis valóságos emléknek tűnt, nem álombélinek, még akkor sem, ha közben azt is láttam magam előtt, amíg mi beszélgetünk, hogy özvegy Csihás Benőné fekszik a műtőasztalon, feje alatt a gazdám feleségének legkedvesebb hímzett párnája, a doktor úr pedig mindenfelé matat a testén, Annácskának szólítja, amiért az özvegyasszony a legkevésbé sem neheztel, éppen ellenkezőleg, finoman megemeli a csípőjét, láttatni engedi mindazt, amire a szombati fürdéskor sem vetünk pillantást. És közben sovány, kopott szőrű kutyák vonyítanak, a lánc mélyen belevág a nyakukba, de csak a testük a kutyatest, a fejük helyén a bátyám feje van, ami így megsokszorozva csorgatja a nyálát, és morog veszettül, morog és vonyíkol. Valaki a vállamat rázza, a vonyíkoló és morgó hangról meg kell tudnom, hogy a sajátom, a könnyeim vizessé teszik az arcomat, és valami másfajta nedvesség teszi vizessé a testem egyéb fertályait, a gerincemen végigfutó ismeretlen, mégis mintha örök idők óta ismert borzongás zavarba ejt, ahogyan a kétségbeesés is, hogy nincs tovább, falak magasodnak körülöttem, megmászhatatlan, áthatolhatatlan falak, és én a tövükben kucorgok, reszketek, egyedül.

Néhány hét múlva kiengedtek a templomhoz kötődő udvarba sétálni. Emlékeztem a templom átadási ünnepségére. De nem a saját emlékeim alapján, hanem a nagyanyám hangján, aki felöltöztetett, és Bácstóvárosról elzarándokolt velem meg a bátyámmal Zomborba, az átadási ünnepségre. 1904-ben volt ez. Hullámzó embertömeg, bunyevác lányok paplankék és mustársárga színekben pompázó, virágokkal meghintett szoknyái keverednek az idősebb asszonyok sötét színű szoknyáival, csíkos felsők, sarkosra kötött kendők, arcokra nem emlékszem. A németek mind cipőben érkeztek, közöttük nem volt divat a papucsviselet. Ruházatuk is másmilyen volt, szájuk keskenyebb, tekintetük éles. Olyan éles, hogy még tán Krisztus is kihúzta magát a feszületen, és igyekezett felemelni a fejét, bármennyire is nyomta-szúrta a töviskorona, ha a németek haladtak el előtte.

Bennünket is ünneplőbe öltöztettek. A kupuszini és doroszlói népviselet beragyogta a teret, a párták után kapadoztam csilingelő kacagással, hogy nekem is legyen, ezt szerettem volna, nem tudtam, hogy ahhoz is pénz kell, azt hittem, elegendő, hogy kislánynak születtem. A három-négy éves gyermek mit sem tud a valóságról. Díszmagyarba öltözött férfiak és suhogó selyemben illatozó asszonyok, büszkén néztük őket, mintha egyenesen Szent István, a mi királyunk küldte volna őket ide, a megyeháza mellé ezen a gyönyörű napon, amikor a négy évtizeden át épült templom végre átadásra került. Akkor kezdték építeni, amikor én megszülettem, ezt mondogatta a nagyanyám, aki végtelenül öreg volt és csupa ránc. Negyvenéves volt, egész életét a földeken töltötte, arcán pipacsok, hajában búzavirág, derekát kukoricacsövek ölelték. És németek is voltak ott, svábok, ahogyan a nagyanyám mondta, tízezernél is több ember gyűlt össze, hogy megünnepelje annak a csodálatos templomnak az elkészültét.