Fordította: Patat Bence

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lars Saabye Christensen: Halvbroren. J.W. Cappelens Forlag, Oslo, 2001

Copyright © J.W. Cappelens Forlag a.s 2001

Hungarian translation © Patat Bence, 2015

© Gondolat Kiadó, 2015

© Cser Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-772-5

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Olvasószerkesztő: Cser Judit

Korrektor: Király Ildikó

Tördelés, nyomdai előkészítés: Müller Péter

(előhang)

- Nagyon köszönöm!

Lábujjhegyre álltam, és olyan magasra nyújtottam a kezem, amennyire csak tudtam, elvettem Esthertől a visszajárót, egy koronából huszonöt őrét. Kihajolt a szűk ablakon, ráncos kezét belemélyesztette aranysárga fürtjeimbe, és egy darabig ott hagyta. Nem mintha különösebben jólesett volna, de nem először csinálta, így hát kezdtem megszokni. Fred már régen hátat fordított nekem, a kandiscukros zacskót zsebre dugta, és a járásából láttam, hogy valamiért nagyon dühös. Fred dühös volt, és ennél semmi sem nyugtalanított jobban. Csoszogott végig a járdán, szinte törte magának az utat, a feje a magas, csúcsos válla közé mélyedt, mintha erős ellenszélben vánszorogna, és minden erejét be kellene vetnie, pedig csendes májusi délután volt, szombat, és Marienlyst fölött a tiszta, kék ég úgy gördült lassan a városon túli erdők fölé, mint egy hatalmas kerék. – Fred újra elkezdett beszélni? – kérdezte suttogva Esther. Bólintottam. – Mit mondott? – Semmit. Esther elmosolyodott. – Siess a bátyád után. Nehogy mindet ő egye meg!

Kihúzta hajamból a kezét, és egy pillanatra megszagolta, én meg közben Fred után szaladtam, és én erre emlékszem – ilyen az emlékezetizom –, nem az öreg nő sárga ujjaira a fürtjeimben, hanem hogy futok Fred, a féltestvérem után, és hogy szinte lehetetlen utolérni. Én vagyok a kis öcsikéje, és azon tűnődöm, mitől ilyen dühös, mellkasomban érzem a szív csúcsát, számban meg egy meleg, nyers ízt, mert talán megharaptam a nyelvemet, miközben kiszaladtam az utcára. Szorosan markolom a visszajárót, a meleg pénzérmét, és a bennünket körülvevő fényárban szaladok Fred, a vékony, sötét alak után. A rádiószékház órája három óra nyolc percet mutat, Fred pedig már leült a bokrok mellett a padra. Teljes erőmből rohanok át a Kirkeveienen, forgalom alig, hiszen szombat van, csak egy halottaskocsi halad el mellettem, majd pont a kereszteződésben leáll a motorja, kiszáll belőle a teljesen szürkébe öltözött sofőr, és üti-vágja a motorháztetőt, káromkodik, a kocsi belsejében, az ülések mögötti hosszúkás csomagtérben fehér koporsó fekszik, de biztosan üres, elvégre szombat délután csak nem temetnek senkit, a sírásóknak is biztos szabadnapjuk van, és ha mégis fekszik benne valaki, az sem baj, mivel a halottak ráérnek, gondolom magamban, azért ezen jár az eszem, hogy valami másra gondoljak, aztán a fekete kesztyűs szürke sofőrnek végre sikerül beindítania a kocsit, és elrobog Majorstuen felé. Mélyen belélegzem a kipufogógáztól és benzingőztől nehéz levegőt, és szaladok át a füvön, el a parkban kialakított kis zebrák, közlekedési lámpák és járdák mellett; mintha valami törpeváros lenne ez, évente egyszer elhoznak ide bennünket, hogy egyenruhás, szoros és vastag övet viselő közlekedési rendőrök megtanítsák nekünk a közlekedési szabályokat. Itt, ebben a kis városban álltam meg a növekedésben. Fred a padon ül, egész máshová néz. Leülök mellé, és most, ezen a májusi szombat délutánon csak mi ketten vagyunk itt.

Fred bekap egy éles darabot a kandiscukorból, és hosszan szopogatja, kluttyog az arca, látom, ahogy a barna nyál lecsorog az ajkán. Szeme sötét, majdnem fekete, és reszket; reszket a szeme. Láttam már korábban is. Néma. A galambok hangtalanul billegnek a színtelen fűben. Várok. Aztán nem bírom tovább. – Mi az? – kérdezem. Fred nyel egyet, és vékony nyakán rezdülés fut végig. – Evés közben nem beszélünk. Fred újabb darab kandiscukrot vesz a fogai közé, és lassan harapja össze. – De miért vagy ilyen dühös? – suttogom. Fred megeszi az összes kandiscukrot, összegyűri a barna zacskót, és kihajítja a járdára. Egy sirály érkezik zuhanórepülésben, elijeszti a galambokat, súrolja az aszfaltot, rikolt egyet, és felszáll egy lámpaoszlopra. Fred hátrasimítja a haját, ami visszahullik a homlokába, de úgy hagyja. Végre megszólal. – Mit mondtál az öregasszonynak? – Esthernek? – Ki másnak? Már a keresztneveteken szólítjátok egymást? Éhes vagyok, és émelyeg a gyomrom. Kedvem lenne lefeküdni a fűbe és elaludni, a galambok között. – Nem emlékszem, mit mondtam. – Dehogynem emlékszel. Gondolkodj egy kicsit. – Becsületszavamra, Fred. Nem emlékszem. – Akkor én miért emlékszem rá, mi? Ha te nem emlékszel? – Nem tudom, Fred. Azért, mert dühös vagy? Hirtelen a fejemre teszi a kezét. Összetöpörödöm. Ökölbe szorítja a kezét. – Hülye vagy? – kérdezi. – Nem. Nem tudom, Fred. Légy velem türelmesebb, jó? Légy szíves. Nem veszi ki az öklét a fürtjeim közül. – Légy szíves? Kihúzod a gyufát, öcskös! – Ne beszélj így, jó? Légy szíves. Végigsimítja ujját az arcomon, édes az illata, mintha ragasztóval kenne be. – Megmondjam, pontosan mit mondtál? – Igen. Mondd. Mondd meg. Fred lehajol hozzám. Nem bírok a szemébe nézni. – Azt mondtad: nagyon köszönöm.

Tulajdonképpen megkönnyebbültem. Már azt hittem, valami mást mondtam, valami sokkal rosszabbat, amit nem lett volna szabad mondanom, ami csak úgy kicsúszott a számon, egy szó, amiről tudtam, hogy nem is létezik: kurvalyuk. Köhögtem egyet. – Nagyon köszönöm? Ezt mondtam? – Igen, baszki, azt mondtad, nagyon köszönöm! Fred kiabált, pedig egy padon ültünk, szorosan egymás mellett. – Nagyon köszönöm! – ordította. Nem egészen értettem, mit akar. És ekkor még jobban megijedtem. Úgy éreztem, vécéznem kell. Visszatartottam a lélegzetemet. Szerettem volna a megfelelő választ adni, de nem tudtam, mit mondjak, mert nem értettem, mit akar Fred. Nagyon köszönöm. És most nem kezdhetek el vigyorogni sem. Attól csak még dühösebb lenne, vagy esetleg kinevetne, és az a legeslegrosszabb, amikor kinevet. Előrehajoltam a térdemre. – Na és? – suttogtam. Fred nyögött egyet. – Na és? Azt hiszem, mégiscsak hülye vagy. – Nem vagyok hülye, Fred. – És te azt honnan tudod, mi? Ezen el kellett gondolkodnom. – Anya szokta mondani. Hogy nem vagyok hülye. Fred egy darabig némán ült. Nem mertem ránézni. – És rólam mit mond Anya, hm? – Ugyanazt – feleltem gyorsan. Éreztem a karját a vállamon. – Ugye nem hazudsz a bátyádnak? – kérdezte Fred halkan. – Még ha csak a féltestvéred vagyok is? Felpillantottam. Elvakított a bennünket körülvevő fény. És mintha a nap tele lett volna hanggal, egy magas, csengő hanggal, amely minden irányból visszhangzott. – Ezért vagy rám dühös, Fred? – Miért? – Mert csak a féltestvéred vagyok? Fred a kezemre mutatott, amelyben még mindig ott szorongattam a visszajárót, egy huszonöt őrést, meleg volt és nedves, mint egy lapos cukorka, amit valaki jó sokáig szopogatott, majd kiköpött. – Ez kié? – kérdezte Fred. – A miénk, nem? Fred többször is bólintott, és engem örömömben elöntött a meleg. – De a tiéd lehet – tettem hozzá gyorsan. Neki akartam adni a pénzérmét. Fred csak ült, és bámult rám. Újra nyugtalanság fogott el. – Miért mondod, hogy nagyon köszönöm, mi? Ha visszaadják a pénzt, ami a miénk? Nagy levegőt vettem. – Csak úgy. – Legközelebb jobban gondold meg, rendben? – Igen – suttogtam. – Nem akarom, hogy olyan öcsém legyen, aki kinevetteti magát. Még ha csak a féltestvérem vagy is. – Jó – suttogtam. Jobban meg fogom gondolni. – A nagyon köszönöm az csúnya szó. Sose mondd, hogy nagyon köszönöm. Érted? Fred felállt, nagy ívben vastag, barna nyálcsomót köpött, amely csattanva ért földet előttünk a fűben. Egy csapat hangyát láttam felé mászni. – Szomjas vagyok – mondta Fred. A kandiscukortól mindig rohadtul megszomjazom.

Visszamentünk Estherhez a trafikba, amely egy kapubejáróban volt, pontosan átellenben a majorstueni templommal, azzal a fehér templommal, ahol a lelkész nem akarta megkeresztelni Fredet, és aztán engem sem volt hajlandó megkeresztelni, de csak a nevem miatt. Odaálltam az ablak elé, lábujjhegyre, Fred az eresznek támaszkodott, intett a kezével és bólintott, mintha valami nagy dologban állapodtunk volna meg. Esther megjelent, amint meglátott, elmosolyodott, és újra meg kellett fogdosnia a fürtjeimet. Fred kidugta a nyelvét a szájából, amennyire csak tudta, és úgy tett, mintha hányna. – És most mit szeretne a fiatalúr? – kérdezte Esther. Leráztam az ujjait a fejemről. – Egy tasakos üdítőt. Pirosat. Egy kicsit meglepődve nézett rám. – Igen, jó. Egy piros tasakos üdítő. Értem. Elővette, amit kértem. Fred ott állt, az árnyékban, de őt is szinte elvakította a túloldali templom fehérre meszelt falának csillogása. Csak bámult rám. Nem vette le rólam a szemét. Mindent látott. Mindent hallott. Sietve Esther tenyerébe tettem a pénzt, és ő nyomban visszaadott egy ötőrést. – Tessék – mondta. A szemébe néztem. Ott álltam lábujjhegyen, néztem a szemébe, többször is nagyot nyeltem, és fölöttünk az ég még mindig lassan gördült tovább az erdők felé, mint egy hatalmas kék kerék. Az ötőrésre mutattam. – Ez a miénk – mondtam hangosan. – Csak hogy tudja! Esther majdnem kiájult a szűk ablakon. – Jesszusom. Téged meg mi lelt? – Nincs mit megköszönni – mondtam. Fred belém karolt, és vitt magával végig a Kirkeveienen. Odaadtam neki az üdítőt. Nekem nem volt kedvem inni belőle. Fred leharapta a csücskét, és a piros levet kinyomta belőle mögénk egy vastag csíkban. – Nem rossz – állapította meg. Kezdesz belejönni. Nagyon megörültem. Az ötőrést is neki akartam adni. – Tartsd csak meg – mondta. Ujjaimat a barna érme köré szorítottam. Játszhatok vele pénzdobálósat, ha valaki akar velem pénzdobálósat játszani.

– Nagyon köszönöm – mondtam.

Fred nagyot sóhajtott, és attól tartottam, megint dühös lesz. Legszívesebben leharaptam és lenyeltem volna a nyelvemet. De aztán Fred átkarolt, és közben az utolsó cseppet is kipréselte az üdítőstasakból a csatornába. – Emlékszel, tegnap mit kérdeztem tőled? – kérdezi. Gyorsan bólintok, és alig merek levegőt venni. – Nem – suttogom. – Nem? Nem emlékszel? Pedig emlékszem. De nem akarok rá emlékezni. És nem tudom elfelejteni. Magamban azt kívánom, bárcsak Fred ne kezdett volna újra beszélni. – Nem, Fred. – Kérdezzem meg még egyszer? – Igen – suttogom. Fred pedig mosolyog. Nem dühös, amikor így mosolyog, akkor nem.

– Megöljem neked az apádat, Barnum? – kérdezi.

Barnum a nevem.

AZ UTOLSÓ FORGATÓKÖNYV

(a fesztivál)

Tizenhárom órája vagyok Berlinben, de máris egy roncsnak érzem magam. A telefon csörgését hallottam. Arra ébredtem. De valahol máshol jártam. Nem messze. Ki voltam kapcsolva. Nem voltam földelve. Nem volt bennem tárcsahang, csak egy szív, amely nehezen és rendszertelenül vert. A telefon tovább csörgött. Kinyitottam a szememet, kinéztem a képek nélküli, lapos sötétségből. Láttam a kezemet. Nem volt különösebben szép látvány. Közelebb jött. Megérintette az arcomat, vizsgálódva, mintha egy idegen mellett, egy másik férfi karjához illesztve ébredt volna az ágyban. A tömpe ujjak láttán hirtelen rosszullét fogott el. Nem keltem fel. A csörgés nem maradt abba. Halk hangokat hallottam, és közben egy nyögést, valaki felvette volna helyettem a telefont? Akkor miért csörög még mindig? Ha van itt valaki, hogy került a szobámba? Mégsem egyedül feküdtem le? Megfordultam. Láttam, hogy a hangok a tévéből jönnek. Két férfi kefélt egy nőt. A nő nem tűnt igazán lelkesnek, csaknem közömbös képet vágott. Az egyik farpofáján tetoválás volt, egy pillangó, megdöbbentően nem illett a helyzethez. Combjai tele kék-zöld foltokkal. A két férfi sápadt volt, túlsúlyos, erekciójuk is alig, de nem adták fel, tompán nyögtek, miközben minden lehetséges irányból megreszelték a nőt. Esetlen és szánalmas volt az egész. A nő közönyét egy pillanatra fájdalom váltotta fel, egy arcrándítás, mivel az egyik férfi petyhüdt szerszámát a nő szájára pottyantotta, és verni kezdte. A kéz eltűnt az arcom elől. Rögtön ezután eltűnt a kép is. A szoba számát bepötyögve még tizenkét órát nézhetném a fizetős tévét. Nem akartam többet látni. Nem emlékeztem, hányas szobában vagyok. Keresztben feküdtem az ágyon, az öltönyöm zakójából félig kibújva, feltehetőleg próbáltam volna rendesen aludni, levetkőzve, normálisan, de ezek szerint ennél tovább nem jutottam azelőtt, hogy a fény elárasztotta volna a fejem bal féltekéjének legbelső szegletét. De, mégis, egy cipő állt az ablakpárkányon. Tehát ott álltam, gyönyörködve a kilátásban, vagy valami egészen máson járt az eszem? Lehetséges. Lehetetlen. Fogalmam sem volt. Fájt az egyik térdem. Megtaláltam a kezet. Az én kezem volt. Odatoltam az éjjeliszekrényhez, és ahogy ott lógott, mint egy beteg, szédelgő madár egy vörös, vészjósló szemmel pislogó fehér patkány fölött, elhallgatott a telefon. A kéz hazarepült. A csend hátulról érkezett, lehúzta a szoros cipzárt a nyakamon, és vasnyelvvel végignyalt a gerincemen. Sokáig meg sem mozdultam. Vízszintbe kellett kerülnöm. A zöld légbuboréknak mielőbb nyugvópontra kellett jutnia a felborult húsban, a lélek zugában. Nem emlékeztem semmire. Átment rajtam a nagy radír, mint korábban is oly sokszor. Nem kevés radírt használtam már el. Csak a nevemre emlékeztem. Hát persze, ki felejtene el egy ilyen nevet: Barnum? Barnum! Kinek gondolják magukat a szülők, akik fiaikat és lányaikat életfogytiglani börtönre ítélik, a betűk rácsai mögé? Hát miért nem változtatod meg a neved, kérdezték egyesek, akik nem tudták, mit beszélnek. Az nem segít. A név kétszeres szégyennel fog kísérteni, ha megpróbálsz megszabadulni tőle. Barnum! Egy fél életet éltem le ezzel a névvel. Már-már kezdtem megkedvelni. Ez volt benne a legszörnyűbb. Ekkor megláttam, hogy tartok valamit a másik kezemben, egy kulcskártyát, egy semleges műanyag lapot, amelybe bizonyos számú lyukat fúrtak meghatározott minta alapján, be lehet dugni az ajtó bankautomatájába, és le lehet vele üríteni a szoba számláját, hacsak le nem ürítette az előző vendég, aki csupán lerágott körmöket hagyott maga után az ágy alatt, meg egy mélyedést a matracon a nehéz álmok után. Akárhol is lehetnék. Egy oslói szobában, egy Røst szigeti szobában, egy kilátás nélküli szobában. A bőrönd, az öreg, néma bőrönd, a földön állt, még kinyitatlanul, de úgyis üres, nincs benne taps, csak egy kézirat, néhány nehéz oldal. Előző nap csak jöttem és mentem. Ez vagyok én. Jöttem és mentem, aztán visszamásztam. Olvasni viszont még tudtam. Az ablaknál lévő széken a szálloda fehér fürdőköntöse lógott. A szálloda nevét láttam rajta. Kempinski. Kempinski! Ekkor meghallottam a várost. Berlint. Keletről a markológépeket, nyugatról a harangokat. Lassan felkeltem. Elindult a nap. Nélkülem indult el. Ekkor eszembe jutott valami. Találkozót beszéltem meg valakivel. A telefon piros szeme továbbra is villogott. Üzenetet kaptam. Nem törődtem vele. Peder csak várjon. Mert ki más lehetne, aki ilyenkor telefonál és üzeneteket hagy, ha nem Peder? Persze, hogy Peder az. Ő várhat. Peder tud várni. Én tanítottam meg rá. Épeszű ember nem szervez találkozót ebéd előttre, az első berlini reggelre, csak Peder, a barátom, a társam, az ügynököm, ő reggeli előtt is tartott megbeszéléseket, mert Pedert befogadták maguk közé. Két perc múlva fél egy. A halott tévéképernyőn a zöld, négyszögletes számkarakterek világítottak, és pontosan két extraszisztolé között váltottak át fél egyre. Lehámoztam magamról a ruhát, kinyitottam a minibárt, és felhajtottam két Jägermeistert. Bennem maradtak. Ittam még egyet, majd kimentem a fürdőszobába, és a biztonság kedvéért hánytam egyet. Nem emlékeztem, mikor ettem utoljára. A vécépapírtekercs behajtása érintetlen volt. Tehát eddig még vécén sem voltam. Fogat mostam, magamra vettem a fürdőköntöst, belebújtam a szálloda fehér papucsába, és mielőtt kimentem a szobából, észrevettem, hogy a telefon piros szeme még mindig bámul rám, de Peder várhat, ez Peder munkája. Peder képes addig süketelni, míg a szoba, amelyben ül, lángra nem lobban.

Lementem a lifttel az úszómedencéhez, kértem egy fürdőnadrágot, ittam egy sört és még egy Jägermeistert. Három hosszt bírtam, azután elfáradtam. A vízben maradtam, a felszínen lebegve. Láthatatlan hangszórókból klasszikus zene szólt, persze Bach, szintetizátoros verziók, amelyeket emberi kéz sohasem érintett. Néhány nő a hátán fekve csendben lebegett. Amerikaiasan lebegtek, karjukat szárnyként kitárva, napszemüvegben, amelyet fel-feltoltak a homlokukra, hogy jobban lássanak, hogy elkapják valaki tekintetét, mert esetleg Robert Downey sétál végig hajlott háttal a medence szélén, vagy Al Pacino magas talpú cipőben, netán öreg barátom, Sean Connery, örülnék, ha újra látnám, meghívnám egy pohár italra. De senki sem volt várható az égnek arról az emeletéről, és én sem voltam valami káprázatos látvány. A nők visszaejtették a napszemüvegüket, lassú, kék karjaikkal lebegésben tartották magukat, kis, felfújt hasú angyalok kórusa. Ettől egyszerre teljesen megnyugodtam, nagyon kimerültnek, lazának, már-már boldognak éreztem magam. Én is lebegtem. Én norvégosan lebegtem, karjaim a testem mellett, ujjaimmal legyezgetve, hogy egyensúlyban maradjak, lebegésben; előrefelé evezgettem. Most vízszintbe kerültem. Aztán megjelent a félelem, mindig ilyen hirtelen jött, akkor is, ha tudtam, hogy jön – mint a hó. A félelem belekortyolt a nyugalmamba. A félelem felhörpintette a lazaságomat. Talán történt valami az éjszaka? Lehet, hogy virágot kellene vennem valakinek, vagy bocsánatot, elnézést kérnem tőle valamiért, esetleg ingyen dolgoznom, a hátát nyalogatnom? Fogalmam sem volt róla. Bármi megtörténhetett. Gyanakvás kerített hatalmába. Megfordultam, hullámokat verve az amerikai nőknek, felkapaszkodtam a létra ingatag fokain, mint valami púpos és hermafrodita Aphrodité, halk nevetést hallottam a víz felől, és ebben a pillanatban, szállodai fürdőköntösben és papucsban, Cliff Richard lépett ki az öltözőből, már ha ő volt az. A haja úgy telepedett a fejére, mint egy fennsík, az egészségtől kicsattanó arcán az arcemelés egyértelmű jelei. Úgy nézett ki, mint a hatvanas évek piramisából kiszabadult múmia. Egyszóval jól tartotta magát, a nők pedig odabent a vízben illegették magukat, úgy fújtattak, mint a barátságos delfinek, még ha Cliff nem pont a kívánságlistájuk elején szerepelt is. Számomra azonban éppen megfelelt. Egy pillanatra elfeledtette velem a félelmet, egy pillanatnyi enyhülést adva nekem már a puszta jelenlétével, pontosan úgy, ahogyan akkor régen, abban az életben, ami a mi történetünk, az enyém és Fredé, és amit csak akkornak nevezek; akkor régen tehát, amikor a szobánkban ültem, a Kirkeveienen, fülemet a lemezjátszóhoz tapasztva, és a Livin’ lovin’ dollt hallgattam, miközben Fred némán, tágra nyílt szemmel feküdt az ágyon. Akkor már huszonkét hónapja nem szólalt meg, amennyi ideig az elefánt vemhessége tart, egyetlen szó sem hagyta el a száját azóta, hogy az Öreg meghalt, és már mindenki feladta, hogy szóra bírja, Anya, Boletta, az osztályfőnök, az iskolai fogorvos, a trafikos Esther, az égvilágon mindenki, senki sem bírt kiszedni belőle egy szót sem, én meg különösen nem. De amikor felemeltem a lemezjátszó tűjét, és huszadszor is le akartam játszani a Livin’ lovin’ dollt, Fred felkelt az ágyról, letépte a tűt, kiment az udvarra, az egész lemezjátszót bevágta a kukába, és elkezdett beszélni. Ehhez egy Cliff kellett. És ezért szerettem volna köszönetet mondani neki. Ám Sir Cliff Richard nagy ívben elkerült engem, és leült a sarokban, a tükrök között álló szobakerékpárra, és mint valami teniszkönyökös múmia, tekerni kezdett a saját tükörképe felé, de csak nem jutott hozzá közelebb. Karom végigcsúszott a bárpulton, és megfogta az első dolgot, ami a keze ügyébe akadt, egy gin-tonik volt, tömény cukor. Négy falióra mutatta a New York-i, a Buenos Aires-i, a jakartai és a berlini időt. Én megelégedtem Berlinnel. Háromnegyed kettő. Peder most izzad. Peder társalog, elnézést kér, hoz egy sört, kávét, szendvicseket, telefonál a szállodába, kerestet, üzeneteket hagy, rohangál a sajtóközpontban, és odabiccent mindenkinek, akit ismer, meghajlik mindenkinek, akit nem ismer, és névjegyet ad mindenkinek, aki nem ismeri meg őt. Szinte hallottam, ahogy mondja: Barnum mindjárt itt lesz, biztos tett egy kis kerülőt, tudják, milyen, igaz? A legjobb ötletek gyakran a legszétszórtabb fejekben születnek, én csak az a gyakorlatias fantázia vagyok, amely által megnyilvánulhatnak, na, igyunk Barnumre! Igen, Peder most egészen biztos izzad, és az jót tesz neki. Felnevettem, hangosan nevettem a Kempinski szálloda úszómedencéjének szélén, miközben Cliff Richard versenyt tekert a három tükörrel és az amerikai nők kövér pillantásával, és amilyen hirtelen a félelem és a nevetés rám tört, ugyanolyan hirtelen egy árnyék borult rám. Mi van velem? Mi ez a fordított extázis, amely elfogott, miféle fekete boldogság töltött el? Talán csak az utolsó nevetés azelőtt, hogy elérkezne, amiről még mit sem tudtam, de amitől mégis a legjobban féltem? Fáztam. Egy pillanatra meginogtam a zöld márványlapokon. Visszaszívtam magamba a nevetést. Visszahívtam. Ez nem a vihar előtti csend volt. Ez az a csend volt, amitől a macskák jóval azelőtt reszketni kezdenek, hogy eleredne az eső.

Lezuhanyoztam, és eltöprengtem, hogy befeküdjek-e a szoláriumba. A találkozó előtt jól jöhet egy leheletnyi barna szín és persze egy kis arcemelés. De éppen a tétova és közömbös szakaszban voltam. Inkább kértem egy sört. A pincér elmosolyodott egy kicsit, amikor átnyújtotta nekem az üveget. Hirtelen meghökkentem, mennyire fiatal. A szálloda egyenruháját viselte esetlen méltósággal, csaknem dacosan, mint egy gyerek, aki csente az apja fekete öltönyét. Arra gyanakodtam, hogy a volt Kelet-Németországból származhat, a dacában volt valami, amiből erre következtettem. A Kempinski uszodájában kezdett felkapaszkodni a szamárlétrára. – Mr. Barnum? – kérdezte halkan. Nyilvánvalóan azt hitte, hogy ez a vezetéknevem. Nem ő volt az egyetlen. Megbocsátottam neki. – Igen? Én vagyok. – Üzenetet küldtek önnek. Széles borítékot adott át, rajta a szálloda logójával. Peder mégiscsak megtalált. Akkor is megtalált, ha a røsti halszárító állványok mögé bújtam. Ha részegen bevittek az őrszobára, rendszerint Peder ébresztett. Ha a Coch-panzióban ébredtem a Bogstadveienen, Peder kopogtatott az ajtón. Odahajoltam a pulthoz. – Hogy hívják magát? – kérdeztem. – Kurt vagyok, uram. A sarokban lévő tükrök felé biccentettem. – Látja ott azt a fickót, Kurt? Aki egyre csak biciklizik. – Igen, uram. Látom. – De azt is látja, hogy ki az? – Sajnos nem, uram. Nem. Én pedig lassan, de biztosan ráébredtem, hogy mennyire megöregedtem. – Semmi baj, Kurt. Vigyen neki egy kólát. Lightot. És írja a számlámhoz.

Négyrét hajtottam a borítékot, és a fürdőköntös zsebébe dugtam. Ha Peder azt akarja, hogy én is izzadjak, akkor legyen meg az óhaja. Magammal vittem a sört a szaunába, és elhelyezkedtem a legfelső padon. Ült már ott valaki, akit valamelyest felismertem, de nem egészen tudtam hova tenni, így nem szegeztem rá a tekintetemet, csak a fejemmel intettem alig észrevehetően, ez a specialitásom, az én személyes gesztusom a világnak. A többiek azonban nem zavartatták magukat, és egyenesen rám bámultak. Csak abban reménykedtem, hogy nincsenek köztük honfitársaim, a Norvég Filmvállalat dramaturgjai, a bulvároldalak újságírói, a magazinok dumagépei és egyéb fontos emberek. Nyomban meg is bántam a hirtelen elhatározásomat, ezt a forró kitérőt, mivel mindenki meztelen volt, nők és férfiak egyaránt. Aki egy ilyen helyen egy közönséges törölközőt teker a derekára, a többieket zavarba hozó betolakodónak minősül. Ahogy beléptem, egyszerre szemmel láthatóvá és elviselhetetlenné tettem a meztelenségüket, a visszereket, a lapos fenekeket, az úszógumikat, a lógó melleket, a hegeket, a ráncokat, a talán rosszindulatú anyajegyeket. Le kellett vennem a törölközőt. Nem volt mit tenni. Ki nem mehettem, mert az a gyávaságomról árulkodott volna, és gyanús elemként, kukkolóként bélyegzett volna meg, márpedig még hátravolt három nap a fesztiválból. Kelletlenül félrehajtogattam a törölközőt, és bebizonyítottam nekik, hogy én is tudok természetesen viselkedni saját kosztümömben, és hogy meztelenségem sértetlen. Így ültem ott, keresztbe tett lábbal, lecsupaszítva a koedukált német szaunában, és azon csodálkoztam, hogy ebben a törvénytisztelő és savanyú országban, ha az ember izzadni szeretne egy kicsit, szinte rákényszerül, hogy összeüljön másokkal, férfiakkal és nőkkel. A természetes Norvégiában, amely még alig bújt ki a gleccser alól, az ilyesmi kormányválságot és olvasói levelek özönét váltaná ki. Ugyanakkor a kötelező jellegével együtt volt benne valami logika. A szállodában egyetlen szauna működött, amit nők és férfiak használtak egyszerre, meztelenül. Ha ez önkéntes lenne, az sértené a jó ízlést. Bizonyára ez is a háborúval függ össze. Itt minden összefügg a háborúval, és eszembe jutottak a koncentrációs táborok, az utolsó zuhany, ahol az alapos tömeggyilkosok egyszer és mindenkorra különválasztották a férfiakat és a nőket, sőt léteztek külön női táborok is, Ravensbrück, és egy pillanatra, majdnem begerjedve, arra gondoltam, hogy valamire fel lehetne használni ezt az ugrást, ezt a gondolati ugrást, amely a megsemmisítéstől az új Berlinben zajló filmfesztivál alatt a Kempinski szaunájában való véletlen találkozásig terjed. De mint az utóbbi időben oly gyakran, rögtön le is tettem róla. A gondolat lepottyant, a horog szakálla túl tompa volt, és míg a gondolat lecsúszott róla, én még mélyebbre süllyedtem a kétségekben. Voltaképpen mivel tudok előhozakodni? Milyen történeteket vagyok képes megalkotni? Mennyit lehet lopni anélkül, hogy rajtakapnák az embert? Meddig kell hazudni ahhoz, hogy higgyenek az embernek? Talán nem voltam mindig kételkedő, egy közönséges kételkedő? Dehogynem, a legtöbb dologban kételkedtem, magamról nem is beszélve, egyáltalán abban is kételkedtem, hogy létezik-e az, amit „én”-nek nevezhetnénk, a sötét pillanatokban úgy tekintettem magamra, mint meghatározott mennyiségű, adott rendszer szerint egymásra halmozott hústömegre, amely a Barnum nevet viseli. Mindenben kételkedtem, Fredet leszámítva, mert Fredhez nem fért kétség, ő fölülemelkedett a kétségeken. Eszembe jutott, amit Apa mondott mindig: Nem az a fontos, amit látsz, hanem az, amit látni vélsz. Miközben kiürítettem az üveget, hirtelen felismertem az egyik nőt, aki ott ült. Ettől tartottam: egy jó nevű kritikus, régi ismerős, a nevét nem említem, mi csak úgy hívtuk: a Jávorszarvas, mert mindig a naplementére emlékeztetett bennünket. Annak idején ő írta rólam, hogy „Volkswagen vagyok a Rolls Royce-ok között”, de azt a cikket soha nem olvastam, mivel akkoriban az isten háta mögött éltem. Peder azt tervezte, hogy becsületsértés miatt bepereli, de ebből szerencsére nem lett semmi, viszont ha a nő metaforákkal akarna párbajozni, akkor rossz lóra tett. Most ő is észrevett, és elmosolyodott, és ugyan sokkal kevésbé tűnt előkelőnek, mint a lap hasábjain, mintha egy kissé puha gyümölcs lenne, amelyet kanállal kapartak ki, nem akaródzott viszonoznom azt a mosolyt. Különben meg megeshet, hogy valami olyasmit mondok, amit nem lenne szabad. Ez a nő rosszat sejtetett. Ezúttal minek az előjele volt? Nem mertem belegondolni. Rámosolyogtam. – Az ördög vigye el magukat! – mondtam. A térdem fölé hajoltam, és erősen köhögni kezdtem. Nem lehet igaz. A nyelvem megint engedetlenkedik. A nyelvem egy buktatódrót. A nyelved egy csúszkadomb – szokta volt mondani Fred. Csak én hallottam. Az ördög vigye el magukat. A Jávorszarvas döbbenten nézett fel, én teljes erőmből köhögtem, majdnem elhánytam magam, és újfent Cliff Richard sietett a megmentésemre. Tudniillik ebben a pillanatban belépett a szaunába, egy üveg kólával a kezében, a Livin’ lovin’ doll borítóját juttatta eszembe, néhány másodpercre megállt a homokóra előtt, amelyben a homok lassan pergett, majd fölfelé indult, mintha az idő nem valami olyan lenne, amit az ember maga mögött hagy, hanem olyasmi, amit félrerak. Aztán Cliff a legfelső padon foglalt helyet, ahol én is ültem. Szűkös volt a hely. Kezdett túl meleg lenni. A mutató kilencven fokon állt. A Jávorszarvas megelégelte. A törölközője mögé bújva kiosont, és még egy utolsó pillantást vetett hátra a válla fölött. Nevetett? Rajtam nevetett? Van már egy története, amit este a bárpultnál majd elmesélhet? Valaki vizet locsolt a kövekre, sistergett. A nedvesség forró gőzként vált láthatóvá. Cliff felé fordultam. Nem izzadt. Száraz volt. Haja a helyén. Bőre szép barna. Most végre megmondhatom. – Köszönöm – szólalt meg hirtelen – A kólát. – Éppen hogy én szeretnék köszönetet mondani – mondtam. Cliff megemelte az üveget, mosolygott. – De miért? – A te egyik számodtól kezdett újra beszélni a bátyám – magyaráztam. Egy pillanatra megijedt. – Akkor az nem az én számom volt, hanem Isten ereje – suttogta.

Túl meleg lett. Fogtam a törölközőmet, és kitámolyogtam, szédülten és szomjasan, újra lezuhanyoztam, és megpillantottam Kurtot a bárban. Diszkréten biccentett és kacsintott. Semmi kétség, már az én emberem volt. Liften mentem fel a szobába. A telefon még mindig pirosan villogott. Felemeltem a kagylót, majd visszaraktam, a fürdőköntöst az ágyra dobtam, öltönyt vettem fel, és a minibárból minden zsebébe tettem egy kisüveget. Sok zsebe volt annak az öltönynek. Fel voltam fegyverkezve alkohollal. Megittam az utolsó Jägermeistert, amely égető oszlopként dermedt meg a gyomromtól a gégémig, ettem egy kanál fogkrémet, és a talpbetéteket behelyeztem az új, olasz cipőmbe. Készen álltam a találkozóra.

Mit tudhattam mindarról, ami ott történt, ahol nem voltam jelen, a látókörömön kívüli mozgásokról? Nem tudtam. Még tudatlan voltam, a gyanakvás kerített hatalmába, és nem is akartam tudni, amikor ott álltam abban a lassú liftben, amelynek minden falán tükör volt, még a mennyezetén is. Csak az adott pillanatban akartam létezni, jelenember akartam lenni, aki egyszerre csak egy másodperccel foglalkozik, bezárva a lehető legkisebb időtartamba, amelyben csak számomra van hely. A tükrökben villanásnyira megláttam az arcomat, és egy gyerek jutott eszembe, aki elesik, majd feltápászkodik, és csak akkor kezd üvölteni, amikor észreveszi maga körül a rémült és aggódó embereket; mint egy késleltetett fájdalom, egy sokk visszhangja. Volt időm felhajtani egy vodkát. Aztán egy ősz hajú portás kitárta az ajtót, és ki akart kísérni egy ernyővel. Adtam neki öt márkát, hogy békén hagyjon. Bánatosan nézett a pénzre, majd az hirtelen eltűnt sima, szürke ujjai között, és nem lehetett látni, azzal sértettem-e meg, hogy túl sokat adtam neki, vagy azzal, hogy túl keveset. Egy gyarmatosítás korabeli szolgára hasonlított. A Kempinskiben az ő kezében futottak össze a szálak. Ő hajtogatta be a vécépapírtekercsek végét. Kiléptem a vörös szőnyegre, amelynek a szélei már megkoptak. A járda szélén négy lesötétített ablakú, fekete limuzin sorakozott. Egyik sem rám várt. A mi szakmánkban ez régi közmondás: No limo, no deal. Nem törődtem vele. A nyelvem hátsó részét égette a vodka. Rágyújtottam egy cigarettára. Két tévéstáb, a CNN és az NDR, várt valamire. Berlinre vékony esőréteg telepedett. Hamuszag. Az építkezések vad robaja. A daruk lassan fordultak körbe, az alacsony felhőktől alig látszottak. Mintha Isten fémépítő játékkal játszana. Még egy limuzin állt meg a szálloda előtt, egy hosszú, fehér lokomotív, amerikai zászlócskákkal, és a legegyenesebb gerinc szállt ki belőle, amit valaha láttam. Tizenkilenc esernyő sietett a megmentésére. Nevetett, a nevetése whiskyvel volt átitatva, kátránnyal bekenve és durva smirglivel lecsiszolva. Nevetve indult el a vörös szőnyegen, és közben integetett karcsú kezével, amely az esernyők hatókörén kívül egy zsebtolvaj eleganciájával siklott át az esőcseppek között. Senki sem tudott úgy végigmenni a vörös szőnyegen, mint ő. Lauren Bacall volt az. Nem más, mint Lauren Bacall. Teljesen jelen volt a testében, minden egyes grammjában. Kitöltötte egészen az ujjbegyekig, a fülcimpákig, a szemöldökökig. Ahogy előretolta az állát, az esernyők fölésokasodtak. Most foglalta el Németországot. Én meg csak álltam, mintha odacsavaroztak volna ehhez az áramütésszerű látványhoz: Lauren Bacall lassan, fejedelmi módon lépked el mellettem, az általa keltett áramlás szinte sodorna magával, olyan ez, mint egy fordított figyelmeztetés, egy déjà vu tükörképe: látom magam előtt, Rosenborg mozi, 14. sor, 18., 19. és 20. szék, A hosszú álom, Vivian ül középen, minden közelről és tisztán kivehető, még az új garbót is érzem magamon, amitől viszket a nyakam, hallom, ahogy Lauren Bacall súg valamit Humphrey Bogart fülébe azon a hangján, amelytől a szánk libabőrös lesz, és beleremeg a gerincvelőnk, Attól függ, ki ül a nyeregben, és Peder meg én is egyformán átkaroljuk Viviant, a kezem Peder ujjaiba akad, egyikünk sem szól semmit, Vivian pedig csak mosolyog, magában mosolyog, majd hátradől, neki a karunknak. Amikor azonban odafordulok hozzá, látom, hogy sír.

Csak álltam ott a berlini esőben, a vörös szőnyeg mellett, a Kempinski szálloda előtt. Történt valami. Valaki még mindig kiabált, de egy hangot sem hallottam. A reflektorokat lecsavarták, a kamerákat kikapcsolták, a limuzinok elhajtottak máshová. Az előző portás óvatosan megfogja a karomat. – Minden rendben, uram? – Micsoda? Az arca közelebb jött. Mindenkinek le kell hajolnia hozzám. – Uram, minden rendben? Bólintottam. Körbepillantottam. Az emelődaruk mozdulatlanul álltak – Istennek már nem volt kedve a fémépítővel játszani –, vagy csak a felhők haladtak az égen az ellenkező irányba, és attól tűnt úgy. – Biztos, uram? A cigaretta a csatorna felé úszott. Valaki elejtett egy fényképezőgépet: mellettem hevert, és a benne lévő film csévélődött vissza. – Hívna nekem egy taxit? – Örömmel, uram. Belefújt egy sípba, amelyet eleve a kezében tartott. Előhúztam egy papírpénzt, oda akartam adni neki, megérdemelte. De megrázta a fejét, és másfelé nézett. – Tartsa csak meg, uram. Gyorsan visszadugtam a pénzt a zsebembe. – Nagyon köszönöm – mondtam.

A taxi megérkezett, a portás kinyitotta nekem az ajtaját. A kocsiban fűszer vagy füstölő illatát éreztem. Az elülső ülésen egy imaszőnyeg feküdt összetekerve. – Zoo Palast – közöltem. A sofőr gyorsan hátrafordult és elmosolyodott. Fekete szájában aranyfog villant meg. – Az állatkertnél álljak meg? Erre nekem is el kellett mosolyodnom. – Nem, a fesztiválközpontnál. Ott érdekesebb állatok vannak.

Fél óráig tartott az út. Gyalog öt percbe telt volna. Felhajtottam egy konyakot, és elaludtam. Álmomban egy kép jelent meg: Fred a hóban egy koporsót vonszol maga után a hátsó udvarban. A sofőrnek kellett felébresztenie. Megérkeztünk. Nevetett. Most már hallottam. Afféle megbocsátó nevetés volt. Az aranyfog elvakított. Jóval többet fizettem, mint kellett volna, és a sofőr talán azt hitte, hogy félreértettem, hogy egy számolni nem tudó turista vagy egy részeg moziigazgató vagyok méregdrága öltönyben. Vissza akart adni nekem, a becsületes berlini muzulmán, de én már a járdán sétáltam, romok és katedrálisok, majmok és csillagok között. Néhányan rögtön egy bőrkabátot kínálgattak nekem. Félretoltam őket. Elállt az eső. Az emelődaruk folytatták lassú köreiket, miközben Berlin fölött az ég hirtelen kitisztult, és szinte áttetszővé vált. A hűvös nap egyenesen a szemembe sütött, ám egy csapat galamb felröppent, és felszabdalta a fényt.

Bementem a fesztiválközpontba. Két fegyveres őr ellenőrizte a belépőkártyámat, amelyen az előző este készült fénykép díszelgett, Barnum Nilsen, forgatókönyvíró, kissé hosszasan bámulták az arcomat, majd átengedtek a biztonsági övezeten, a résztvevők és a nem résztvevők közötti szent kapun. Én is résztvevő lettem. Az emberek eszeveszetten rohangáltak mindenfelé, kezük tele sörrel, prospektusokkal, kazettákkal, mobiltelefonokkal, plakátokkal és névjegyekkel. A nők magasak és karcsúak voltak, szépen berakott hajjal, nyakukban láncon lógó szemüveggel, feszes, szürke blúzban, mintha mindannyian ugyanabból az üzletből léptek volna ki. A férfiak jobbára kövérek, alacsonyak, korombeliek, a szívritmuszavar ott feszült a vérben forgó tekintetekben, a megtévesztésig hasonlítottunk egymásra, és mielőtt a nap véget ér, legalább az egyikünk halott lesz. Az egyik óriásképernyőn egy japán gengszterfilm előzetesét mutatták. Úgy látszik, kezd divatba jönni az esztétikus erőszak. A lassú gyilkolást már elfogadtuk. Valaki egy pohár szakéval kínált. Megittam. Utánatöltötték. Szőnyegbombázást végeztem a májamban. Bille Augusttal az ausztrál tévé készített éppen interjút. Az inge hófehér volt. Bille Augustnál senkinek sincs fehérebb inge. Erre rá kellene kérdezniük. Hány fehér inge van? Milyen gyakran váltja az ingét? Arrébb Spike Lee gesztikulált egy kamera előtt. És Peder ezen a forgatagon át viharzott felém, a nyakkendőcsomója a hasán lógott, a szája folyamatosan mozgott, úgy tűnt, mintha hiperventilálna vagy csak meg akarná dönteni a passzív dohányzás rekordját. Nem lehetetlen, hogy Peder hal meg ezen az estén. Megállt előttem, lihegett. – Na igen – mondta. – Megint elkezdtél inni. – Sosem hagytam abba. – Mennyire vagy részeg? – Öt és fél. Peder közelebb hajolt, az orra rezgett. – Öt és fél? Ez inkább büntetőportónak tűnik, Barnum. – Hagyjuk. Tudok uralkodni magamon – nevettem. Kedveltem Peder régi vicceit. Peder azonban nem nevetett. – Hol a francban voltál? – A szaunában. – A szaunában?! Tudod te, hogy mennyi ideje várunk rád? Tudod? Peder megrázta a karomat. Ki volt kelve magából. – Annyi szépet és jót meséltem rólad, baszki, hogy már hánynom kell! Azzal elkezdett húzni befelé, a skandináv szekció irányába. – Nyugi – mondtam. – Most már itt vagyok. – Nem tudnál venni magadnak egy mobiltelefont, a rohadt életbe? Mint mindenki más! – Nem akarok agyrákot kapni, Peder. – Akkor meg vegyél egy személyhívót! Baszki, személyesen fogok venni neked egy személyhívót! – Szerinted a szaunában is működik? – A holdon is működik! – Te úgyis mindenhol megtalálsz, Peder. Erre hirtelen megállt, és hosszan a szemembe nézett. – Tudod, mit gondolok? Egyre jobban hasonlítasz, baszki, az idióta féltestvéredre! És amint Peder ezt kimondta, felrobbant a pillanat, az én kis bunkerem, és mindenfelől körbevett az idő. Megragadtam Pedert a zakójánál fogva, és nekinyomtam a falnak. – Ezt soha többé ne mondd! Soha! Peder döbbenten nézett rám, és a szaké végigcsorgott a nadrágján. – A francba, Barnum. Nem úgy gondoltam. Azt hiszem, kezdünk feltűnést kelteni. Olyan őrületes méreg fogott el, hogy rá sem ismertem. Szinte már jólesett. Ebből már ki lehetett hozni valamit. – Szarok rá, hogy mit gondolsz! De soha ne hasonlíts Fredhez! Világos? Peder próbált mosolyogni. – Világos! De most eressz el, Barnum. Várnom kellett egy kicsit. Aztán elengedtem. Némán állt a falnál, meglepetten és zavartan. Elszállt belőlem a düh, és csak szégyent, szorongást és zavartságot hagyott maga után. – Csak nem akarom, hogy bárki emlékeztessen rá – jegyeztem meg halkan. – Sajnálom – suttogta Peder. – Meggondolatlanság volt a részemről. – Semmi baj. Felejtsük el. Ne haragudj. Elővettem a zsebkendőmet, és megpróbáltam letörölgetni a nadrágjáról a japán alkoholt. Peder nem mozdult. – Na, lassan elmegyünk arra a megbeszélésre? – kérdezte. – Kik azok? Peder sóhajtott egyet. – Két dán meg egy angol. – Vicces. Mint egy vicc. Két dán meg egy angol… – Londonban meg Koppenhágában van irodájuk. Elég sok közük volt a Miss Daisy sofőrjéhez. Tegnap már elmondtam neked, Barnum. A cipőjét is sikerült leöntenem szakéval. Térden állva suvickoltam, amennyire tudtam. Peder kezdett rugdosódni. – Szedd össze magad! – sziszegte. Felálltam. – Voltaképpen mit akarnak? – Hogy mit akarnak? Szerinted? Természetesen veled találkozni. Imádják A vikinget. – Nagyon köszönöm, Peder. Már mi is próbálunk behízelegni? – Nem. És most menjünk, Barnum.

Elindultunk. Lassanként egyre kevesebben lettek. Jellemző, hogy a norvég stand került a legfélreesőbb helyre, egy sarokba, még nem sikerült túljutnunk A halászélet veszélyein, a norvég melankólia alapkövén, amely Európa és a fesztivál szélére sodort bennünket. Norvégiába eljutni valóságos expedícióval ért fel. Peder szörnyen morcosan pillantott rám. – Baszki, úgy csörömpölsz járás közben, mint egy minibár ajtaja, ha kinyitod. – Nemsokára kiürül, Peder. Letekertem a kupakot egy whiskyről, és megittam. Peder belém karolt. – Erre most szükségünk van, Barnum. Komoly a helyzet. – Miss Daisy? Az nem egy olyan igazi szar film volt? – Szar film? Az? Tudod te, hány jelölést kapott? Ezek nagymenők. Nagyobbak, mint mi. – Akkor hogy volt türelmük három órát várni? – Mondtam már, Barnum. Imádják A vikinget.

A bár egyik boxában ültek az asztalnál. Harmincas éveik elején jártak, egyénre szabott öltönyt viseltek, napszemüveg a mellzsebükben, lófarok, fülbevaló, nagy has és keskeny szem. A kor emberei. Rögtön láttam, hogy nem tetszenek nekem. Peder nagy levegőt vett, és feljebb tolta a nyakkendőcsomóját. – Te pedig kedves vagy, udvarias és józan, igaz, Barnum? – És zseniális – veregettem meg Peder hátát. Teljesen át volt izzadva. Aztán odaléptünk hozzájuk. Peder összecsapta a kezét. – Hát itt van a mi régen várt barátunk! Eltévedt valahol az állatkertben. Eltájolta magát. Felálltak. Beizzították a mosolyaikat. Még három óra sincs, és Peder máris lesüllyedt a lapos csevegés szintjére. Az egyik dán, Torben, a hamutartó fölé hajolt, amelyben két szivar haldoklott. – A Barnum csak álnév, vagy ez az igazi neved? – kérdezte. – Ez az igazi nevem. De álnévként használom. Ezen nevetgéltek egy kicsit, és Peder megpróbálta megemelni a poharát, de a dán nem adta magát ilyen könnyen. – Ez a vezetékneved vagy a keresztneved? – Mindkettő. Attól függ, kivel beszélek éppen. Torben elmosolyodott. – Barnum nem egy amerikai csaló volt? Minden percben születik egy balek. – Tévedés – feleltem. Ezt egy bankár mondta. David Hannum. Azt viszont Barnum mondta, hogy: Csapjunk a lovak közé. Pedernek sikerült végre közbeékelnie egy „egészségünkré”-t. Koccintottunk, és ekkor a másik dánon, Prebenen volt a sor, hogy az asztal fölé hajoljon. – Egyszerűen imádjuk A vikinget! Csodálatos forgatókönyv. – Nagyon köszönöm – mondtam, és felhajtottam a töményet. – Csak az a kár, hogy soha nem lett belőle film. Peder vette át a szót. – Ne menjünk bele a részletekbe. – De, szerintem bele kellene mennünk. Peder bokán rúgott az asztal alatt. – Tekintsünk előre – mondta. – Új projektek. Új ötletek. Már majdnem felálltam, de nem bírtam. – Ha szerintetek csodálatos a forgatókönyv, akkor miért nem készítitek ti el a filmet? Peder lepillantott, Torben pedig egy percig úgy mozgolódott a széken, mint aki beleült egy hatalmas ceruzába. – Ha sikerülne megnyernünk Mel Gibsont a főszerepre, akkor talán lehetne róla szó – hajolt oda hozzám Preben. – Egyébként meg az actionnek vége – tette hozzá. Az action már old-fashioned. – But what about vikings in outer space? – kérdeztem. Megcsörrent az egyikük telefonja. Mindannyian odakaptak a sajátjukhoz, mint kissé fáradt pisztolyforgatók. Tim, az angol nyert. Néhány nagy dobásról és ugyanolyan nagy névről volt szó csak úgy futólag, Harvey Keitel, Jessica Lange. Nem lehetett mást tenni, csak mosolyogni egymásra és felhajtani az italt. Sikerült felkelnem, és kimentem a vécére. Bedöntöttem egy gint, a homlokomat a falnak támasztottam, és próbáltam kitalálni, mit lépjek. Nem akartam nekik adni azt, amit tartogattam. Az a szürke forgatókönyvíró vagyok, akire három órát vártak. Hirtelen élesen megjelent előttem a tükörkép a liftből. Nem volt valami szép látvány. A sérült szemhéjam lecsukódott, elnehezedett. Próbáltam találni egy pillanatot, amelyben elrejtőzhetek. Nem találtam meg. Mire visszaértem, Peder a röviditalomat kávéra cserélte. Erre rendeltem magamnak egy dupla töményet. Tim egy határidőnaplóval a kezében várt, amely vastagabb volt, mint a Biblia a Kempinski szállodában. – Ugye tudod, Barnum, hogy előkelő helyen szerepelsz azon listán, amelyet azokról a forgatókönyvírókról vezetünk, akikkel szívesen együttműködnénk? Pedernek fülig ért a szája. – Van valami konkrét projektetek? – tudakoltam. – Szívesen hallanánk arról, te mit hoztál. – Ti kezdjétek – mondtam. – Hogy egy kicsit több fogalmam legyen arról, mi az ábra. – Tim tekintete rólam lassan a dánokra vándorolt. Peder megint rettenetesen izzadt. – Barnum szeret labdázni – jegyezte meg gyorsan. Ez annyira értelmetlenül hangzott, hogy nem tudtam megállni, hogy el ne nevessem magam. Hangosan röhögtem. Barnum szeret labdázni. Peder megint bokán rúgott. Olyanok voltunk, mint az idős házasok. Hirtelen ott termett előttem a pohárka. Torben vette át a szót. – Oké, Barnum. Mi is szívesen labdázunk. A Vadkacsát akarjuk megcsinálni. Ahogy mondtuk, az actionnek vége. A közönséget a közeli dolgok érdeklik, nem igaz? Például a család. Ezért a Vadkacsa. Peder folyamatosan engem bámult. Szörnyen idegesítő volt. – Ez neked való munka, Barnum – mondta végül. – Nem? Pár hónap alatt átírod filmre a színdarabot, nem igaz, Barnum? De senki sem hallgatott Pederre. – Norvég gyártású lesz? – kérdeztem. Vagy skandináv? – Nagyobb – közölte Torben mosolyogva. – Amerikai. Keitel. Lange. Robbins. Nincs akadálya, hogy Maxot vagy Ghitát bevegyük. De a párbeszédek angolul lesznek. Különben nincs pénz. – És egy kicsit korszerűsíteni is kellene – tette hozzá gyorsan Preben. A mai korra helyezzük át a cselekményt. Vadkacsa a kilencvenes években. – Azt meg minek? – kérdeztem. – Hát persze, hogy a mai korra helyezzük át a cselekményt – mondta Peder. – A kosztümös filmek minket nem is érdekelnek, ugye? Egy pillanatra csönd lett. Találtam magam előtt még egy pohárkát. Tim súgott valamit Prebennek, aki felém fordult. – Valami olyasmire gondoltunk, mint az Esőember találkozása az Őszi szonátával – magyarázta. Közelebb kellett hajolnom hozzá. – Ne haragudj, ki találkozik mivel? – Csak Ibsen zsenialitását akarjuk megmutatni – közölte Torben. – Konkrétan az időtlenségét. – Időtlenség? Miss Daisy találkozása Az ügynök halálával, vagy mi? Torben tekintete kissé megzavarodott. A többiek felnevettek. Peder nem bírta tovább. Próbálta menteni a helyzetet. – Kér valaki valamit enni? – érdeklődött. Senki sem felelt. Peder rágyújtott. Nyolc éve volt már leszokóban. Torben összekulcsolta a kezét, és rám nézett. – És te milyen labdát tudsz dobni nekünk, Barnum? – Pornófilm – válaszoltam. – Pornófilm?! – Ma reggel a szobámban néztem a fizetős tévécsatornát. Megdöbbentett, mennyire tehetségtelenek és esetlenek ezek a pornófilmek. Semmi dramaturgia. Otromba szereplők. Rémes casting. Rendkívül bárgyú párbeszédek. Visszataszító díszletek. Torben kezdett türelmetlenné válni. – Úgy érted, erotikus film, nem? – Dehogyis. Pornó. Kemény pornó. Jó sztori, érdekes jellemek és borotvaéles dramaturgia. Arisztotelészi felépítés egészen az orgazmusig. Pornó a modern közönség számára. Nőknek, férfiaknak és mindenki másnak. Mint a Nóra találkozása a Mély torokkal. Időtlen.

Az angol állt fel elsőnek. A dánok követték. Kezet fogtak Pederrel. Névjegyet cseréltek. – Tartjuk a kapcsolatot – mondta Peder. – Barnum pár hónap alatt elkészül a tervezettel. – Emlékeztesd rá, hogy Ibsenről van szó – jegyezte meg Torben. – Nem a fizetős tévéről. Peder hangosan felnevetett. – Semmi vész! Teljesen kézben tartom Barnumöt. A nagymenők távoztak. Mi maradtunk. Peder megkukult. Peder az egyetlen, akire ezt mondani szoktam. Amikor ugyanis Peder úgy dönt, hogy nem szólal meg, megkukul. És ezúttal annyira megkukult, mint még soha. Megtanultam elfogadni. Ha valamihez értek, akkor az az együttlét megkukult emberekkel. Az ember csak befogja a száját, és vár, hogy ki szólal meg először. Peder vesztett. – Végül is egészen jól sikerült – mondta, és rám nézett. – Három órát késel, és mikor végre megjössz hullarészegen, nem is szégyelled magad, és nem tudsz nekik semmit adni. Teljesen üres kézzel jöttél hozzájuk. Hihetetlen. Egészségedre, Barnum. Ittunk, aztán rajtam volt a sor, hogy mondjak valamit. – Szerinted Meryl Streep eljátssza a kacsát? – kérdeztem. Peder elnézett másfelé. – A szakadék szélén táncolsz, Barnum. Úristen! Arisztotelészi pornó! – Hogy érted azt, hogy a szélén? – Nagyon jól tudod, mire gondolok. – Nem, nem tudom jól. Peder hirtelen visszafordult felém. – Láttam már ezt, Barnum. Láttalak, hogy zuhansz lefelé. És nem győzlek tovább kísérni. Felálltam. Hirtelen nyugtalanság fogott el. Visszatért az arc a liftből, egy egész méhkasnyi arc ütközött nekem, egyesével. – A francba, Peder. Utálom, ahogy beszélnek. „Az Esőember találkozása az Őszi szonátával.” Mekkora szarságokat képesek beszélni. Utálom az ilyet. – Jól van, jól van. Utálom én is. De ettől még nem képzelem magam senkinek. Így beszélnek. Mindenki így beszél. A Diploma előtt találkozása a Reszkessetek, betörőkkel meg a Rakpartoné a Micsoda nővel. Egyszer talán majd mi is így fogunk beszélni. Peder letette kezéből a pohárkát, a kezébe temette a fejét, és ismét megkukult. – Találkoztam Lauren Bacall-lal – szólaltam meg. Peder lassan pillantott fel rám. – Mit mondasz? Visszaültem a helyemre. Ülnöm kellett, amikor ezt elmesélem. – Láttam Lauren Bacallt – mondtam. – Akár meg is érinthettem volna. Peder közelebb húzta a széket, és egy kicsit elmosolyodott. – A mi Lauren Bacallunkat? – Jaj már, Peder. Létezik más is, mint a mi Bacallunk? – Persze, hogy nem. Ne haragudj. Nem tértem teljesen magamhoz. Az előbb három pénzeszsákot láttam kisétálni a teremből. Megfogtam a kezét, meleg volt és nyugtalan. – Hogy nézett ki? – kérdezte suttogva. Nem siettem a válasszal. – Mint egy szfinx – feleltem. – Mint egy kék szfinx, aki letépte magát a reflektor talapzatáról. – De jó, Barnum. – Esett az eső, de ő nem ázott meg, Peder. – Látom magam előtt, Barnum. Az hiszem, Peder is máshová álmodta magát néhány másodpercre. Teljesen gyermeki lett az arca, és tisztán láttam, hogy libabőrös lett a nyaka, mintha úgy maradt volna akkor azon az estén, a Rosenborg moziban, a 14. sorban, amikor mindketten átkaroltuk Viviant, miközben Lauren Bacall azon a reszelős, izgató hangján azt mondta: Helyre tudod hozni.

Aztán úgy tűnt, mintha Peder hirtelen megöregedve tért volna vissza. Eddig nem vettem észre, hogy a bal szeméből mély ránc indul ki ferdén a már ott lévő barázdák sarlója közül, és felborítja az arca egyensúlyát, amitől a feje szinte oldalra bukott. Peder és én kezdtünk hasonlítani egymásra. – Egyébként Vivian telefonált – közölte. – Azt hiszem, aggódik Thomas miatt. – Vivian mindig is aggódott valamiért. Peder szomorúan megrázta a fejét. – Szerintem vegyünk valami szépet Thomasnak – mondta. Próbáltam mosolyogni. Nem igazán sikerült. – Hát persze – nevettem. – Ugye emlékszel még, mit mondtak a nagymenők? Most a család számít. Peder elmerült egy pohárban, és megkukult egy időre. – Mindenki úgy gondolja, hogy egy seggfej vagy – suttogta végül. Hallottam, hogy ezt mondja, de a szavak nem jutottak el hozzám. – Mindenki? – kérdeztem. Peder ekkor rám nézett. – Hirtelen nem jut eszembe senki, aki nem így gondolná – mondta. – Thomas is? Peder elfordult. – Thomas egy aranyos kissrác, Barnum. Nem tudom, mit fog fel. Rágyújtottam egy cigarettára. Égette valami a számat. A kezemet Peder ujjaira tettem. – Összedobunk neki pénzt valamire? Valami igazán szépre. Hm? – Persze – felelte Peder.

Később átballagtunk a fesztivál bárjába. Az egész szakma ott lógott. Peder úgy gondolta, hogy láthatónak kell lennünk. Így mondta. Ott kellett lennünk a pályán, a porondon, jókor jó helyen. Ettünk egy pár zsíros virslit, hogy egyensúlyban maradjunk. Kontrasztfolyadékot ittunk jéggel. Láthatóak lettünk. Bizonyára megint Sigrid Undsetről esett szó, meg hogy egy férfi rendező egyáltalán mennyire lehet képes filmet készíteni a Kristin Lavransdatterből. Ez itt maga az elit volt. Én nem vegyültem. Csak az italokat vegyítettem, és Thomas járt a fejemben. Seggfej vagyok. Veszek neki egy hatalmas ajándékot, veszek egy egész falat, hogy írhasson rá, meg egy emelődarut Berlinből. Elviszem magammal Isten fémépítő játékát, hogy Thomas, Vivian fia újra egybecsavarozhassa az eget. Ekkor mindenfelől hangok áradtak felém. Leittam magam. Ha becsuktam a szemem, eltűntek a hangok, mintha a látóideg a fül labirintusával lenne összekötve, de régen azt hittem, hogy a világ is eltűnik, játszi könnyedséggel, amint elég szorosan behunyom a szememet. Leginkább azt szerettem volna, ha mindkettő eltűnik, a hangok is és a világ is, amelyben a hangok keletkeznek. Amikor ugyanis kinyitottam a szememet, odajött hozzám az a kritikus a szaunából, az én rossz ómenem. Rajta már látható volt a fesztiváltekintet, a borgőzös küklopsz. Természetesen simogatta meg Peder hátát. – Na, van mit hazaírnotok, fiúk? Azt leszámítva, hogy Barnum meghívja Cliffet egy kólára a szaunában? Peder laposan mozgatta a fejét, mintha a mennyezet veszélyesen alacsonyan lenne. – Korai lenne még megmondani – felelte. – A gyújtózsinór viszont ég. Írd meg, hogy Miil és Barnum ringbe szállt. A Jávorszarvas szinte beterítette Pedert a ruhájával. Már-már azon voltam, hogy búvárpipákat rendeljek. – A Kristin-vonatra szálltok fel? Barnum esetleg lefordítja svédről a forgatókönyvet? Peder félretolta a nő kezét. – Ha Kristin Lavransdatter pezsgő lesz – mondta –, akkor mi nehézvizet fogunk gyártani. A Jávorszarvas felvihogott, majd hátrahajolt, hogy az utolsó cseppeket is kiigya a széles konyakospohár aljáról. – Na, fiúk, meséljetek még valamit. A régi metaforákból van elég. – Képzeld el, hogy A jávorszarvas találkozik a Naplementével – mondtam. A nő lassan felém fordult, és úgy tett, mintha csak most venné észre, hogy én is ott állok. De valójában persze nem akkor vett észre. Végig látta, hogy ott vagyok. Lassú vigyor ült ki az arcára. – Majd küldünk egy fülest, ha eljött az ideje – mondta gyorsan Peder. – Exkluzív lesz. De a nő továbbra is engem nézett. – Mondjuk, hogy megbeszéltük. Üdvözlöm Cliffet, Barnum. A Jávorszarvas hirtelen szorosan a fülemhez hajolt. – A franc essen magukba – suttogta.

Aztán eltűnt a meredek ködben a mosdók felé. Peder húzogatni kezdte a zakóm ujját. – Azt mondta, hogy Cliff a szaunában? Cliff és Barnum a szaunában? – Peder, Németországban koedukáltak a szaunák. Szerinted ennek köze van a háborúhoz? – Miről beszélsz? Cliff-fel voltál a szaunában? – A Jávorszarvas már előbb ott volt. Először láttam meztelenül. – Ha lehet, ezt nem szeretném hallani, Barnum. – Egy fonnyadt körtére hasonlított. – Mit súgott a füledbe? – Csak a régi jelszavamat. A franc essen magukba. Peder forgatta a szemét, majd újra összezuhant. – Ne ingereld, hogy újabb marhaságokat írjon rólad, Barnum. Már csak az hiányzik.

Amikor Peder nagy ritkán berúgott, mindene lekonyult, a haja, a ráncai, a szája, az ujjai, a válla. Az alkohol ólomnehezékként ült a testére. Az egész Peder a cipője felé lejtett. Azt mondhattam volna neki, hogy most szinte egyidősek vagyunk, két furcsa barát, akik életükben mindent megosztottak egymással, és most a legtöbb dologból csak a fele jutott nekik. És mosolyogva, finoman végigsimíthattam volna ujjammal arcának legmélyebb ráncán.

– Már csak az hiányzik – mondtam –, hogy megmondd nekem, már csak mi hiányzik.

– Már csak egy ital hiányzik – vágta rá Peder.

Egyik kezét a magasba emelte, de az lehanyatlott, és megpihent a hamutartók, nedves szalvéták és üvegek között. Az egyik asztalnál, ahol szerencsére nem volt több hely, valaki norvégul énekelt. Közeledtünk a stáblistához. Megérkezett az utolsó ital, ami még hiányzott. Peder két kézzel emelte meg a poharat. – Egészségedre, Barnum. Voltaképpen nekünk már nem igazán van mit csinálnunk itt Berlinben. Leszámítva, hogy ajándékot veszünk Thomasnak. Vagy már el is felejtetted? Lenéztem a földre, és hirtelen eszembe jutott, hogy mi van a szállodai szobámban a bőröndben. – Hoztam egy forgatókönyvet – mondtam. Peder némán letette az italt. – És ezt csak most mondod, baszki? Hogy hoztál egy forgatókönyvet? – Nem is örülsz, Peder? – Hogy örülök-e? A francba, adj már valamit, Barnum! Egy kis utalást. Egy címet! – Az Éjjáró – böktem ki. – Az Éjjáró – ismételte Peder mosollyal az arcán. – Muszáj mindent visszhangoznod? – Miről szól? Világosíts meg, Barnum! Ezen el kellett mosolyodnom. Így beszéltünk. Világosíts meg. Tölts ki. Adj valamit. – A családról – feleltem. Mi másról? Peder két kézzel fogta és rázta a fejét. – És a megbeszélésnél miért nem mondtál semmit? Mi a francért nem vetted elő a forgatókönyvet a megbeszélésen? – Mert felébresztettél, Peder. Erre eleresztette a fejét, és az nekidöccent a vállának. – Felébresztettelek? – Igen, Peder. Felhívsz, felébresztesz, üzeneteket hagysz nekem mindenhol. Még a rohadt szaunában sincs nyugtom, Peder. Utálom ezt. És te ezt pontosan tudod. – Tudom, Barnum. – Utálom, ha nyaggatnak. Egész életemben csak dirigáltak nekem és nyaggattak. Mindenki dirigált nekem. Egész egyszerűen elegem van, Peder. Teljesen kiüresedett a tekintete. – Befejezted, Barnum? – Ne nyaggass – kértem. Peder közelebb jött, és próbált felegyenesedni. Kis híján megfogta a kezemet. – Nem én telefonáltam – suttogta. És nem hagytam neked üzenetet.

És amint ezt kimondta, kitisztult a fejem, megborzongtam, és minden csúnyán, egészen közel reszketett. Tudtam. Amit halogattam, most megtörténik. Elindultam. Peder próbált tartóztatni, de nem járt sikerrel. Kivágódtam a berlini éjszakába. Esett a hó: vibráló fény a lámpák és a sötétség között. Hallottam az állatok rikoltását az állatkert felől. Végighaladtam a romok között, a soha be nem záró éttermek előtt, el a Kempinski szállodáig, ahol még mindig ugyanazok a limuzinok álltak egymás mellett, mint megannyi feltuningolt halottaskocsi, reményvesztett sorban, és az idős, ősz hajú portás kinyitotta a nehéz ajtót, kezét a sapkájához tartva üdvözölt, megvetően mosolygott, én felmentem a lifttel a szobába, bezárkóztam, és észrevettem, hogy ott járt a szobaasszony és rendet rakott, kicserélte a törölközőket, a papucsot és a fürdőköntöst, és hogy a telefon még mindig pirosan villog, felkaptam a kagylót, de csak egy idegen tárcsahangot hallottam; és ekkor megakadt a szemem a borítékon, azon, amelyet összehajtogatva bedugtam a másik fürdőköntös zsebébe: ott várt az íróasztalon egy tál gyümölcs és a fesztivál vörösbora mellett. Letettem a kagylót, és odasiettem. Felnyitottam a borítékot, és kihúztam belőle egy papírt. Leültem az ágyra. Egy fax volt, és legfelül ki tudtam betűzni, honnan érkezett: Gaustad Kórház, Pszichiátriai Osztály, aznap reggel 7 óra 41 perc. Anya kézírását láttam, csupán két ferde sor, reszketeg betűkkel. Kedves Barnum! Nem fogod elhinni. Fred visszatért. Gyere haza, amint csak tudsz. Anya.

Még egyszer elolvastam a két sort, és lassan álltam fel, szinte nyugodtan, a papírt tartó két kezem teljesen néma volt, igen, a két kezem néma volt, és hátrapillantottam a vállam fölött, hirtelen, ahogy szoktam, mintha azt hinném, áll ott valaki az ajtónál az árnyékban, és engem figyel.

A NŐK

(a szárítópadlás)

1945. május 8-a, kedd van, és anyánk, Vera, a Kirkeveienen lévő lakás szárítópadlásán szedegeti le az éjszaka alatt megszáradt és megpuhult ruhát. Van köztük három pár gyapjúzokni, amit most már végleg el lehet tenni, két zöld gombolós és nyakpántos, még sosem hordott fürdőruha, három melltartó, egy fehér zsebkendő és nem utolsósorban a három vékony ruha és műselyem felső, amely már annyi időt töltött a hálószobai szekrényben, hogy csaknem kifakult a sötétben. Vera nem mert az udvaron teregetni – az utóbbi napokban, az utóbbi években annyi minden történt –, nehogy valaki még a ruháikat is ellopja, most, az utolsó pillanatban. Igyekszik, türelmetlen, és nem tud elég gyors lenni, mert készül elmenni, hogy megünnepelje a békét, a győzelmet, amit csak ünnepelhet, az életet, a tavaszt, együtt Bolettával és az Öreggel, és talán Rakel is hazajött most, hogy már béke van, és végre véget ért ez a borzalom. Vera csendben elmosolyodik, miközben felnyújtózkodik a laza kötelekhez, amelyek bántják az ujjat, és ha nem elég óvatos, meg is szúrhatja magát. Anyánk, Vera, egyedül áll fent a szárítópadláson, mosolyog, és a facsipeszeket a széles kötényébe csúsztatja, a ruhákat meg egyesével szépen a maga mellé lerakott fonott kosárba helyezi. Fel van hevülve, nincsenek is gondolatai, egyszerűen csak színültig tele van valami nagy és különös boldogsággal, ami semmilyen korábbi érzésre sem hasonlít. Újjászületett. Öt évig tartott a háború, nyáron húszéves lesz, és az élete most, éppen most kezdődik, amint leszedte ezeket a ruhákat, eltűnődik, hogy a gyapjúzoknikat ott hagyja-e még, de aztán hamar meggondolja magát, egy ilyen napon nem maradhat kint semmi száradni, még legfelül, a szárítópadláson sem. Vera egy pillanatra megpihen, görbén hátradől, a fejét is hátrabillenti, és élvezettel magába szívja a tiszta ruhák, a három ruha illatát. Újra elmosolyodik. Félrefújja a haját a homlokából. A sarokban, a szénledobó aknánál szürke galamb burukkol. Vera éppen csak hallja az utcákról felszűrődő kiáltásokat és zenét. Felnyújtózik a ruhaszárító kötélhez, hogy leszedje az utolsó ruhát is, a kék ruháját, amelyet még nem volt módja felvenni, és ebben a pillanatban, amikor összenyomja az egyik facsipeszt, és másik kezével megtartja a ruhát, hogy ne hulljon le a poros padlóra, lépéseket hall a háta mögött, lassan közelednek, és Vera egy pillanatra arra gondol, hogy Rakel tért vissza, és végigszaladt az összes folyosón, hogy megtalálja őt, de biztos csak Boletta az, elunta a várakozást, és feljött utána, hogy segítsen előbb végezni a leszedéssel, mivel nincs vesztegetnivaló idejük, béke van, a háborúnak vége, és Vera már éppen mondana valamit az anyjának, Na, már csak ez az egy ruha maradt, nézd csak, milyen szép, vagy csak elneveti magát, örömében, aztán együtt lecipelik a ruháskosarat a lépcsőn. De Vera megérzi, hogy ez nem lehet az anyja, és Rakel sem, mert ezeknek a lépéseknek más a ritmusuk, más a súlyuk, a padlódeszkák éppen csak meghajlanak alattuk, a galamb a sarokban hirtelen abbahagyja a burukkolást, ezek a háború léptei, amelyek még mindig nem torpantak meg, és még mielőtt Vera megfordulhatna, valaki átkarolja és szorosan megragadja, egy száraz kéz feszül az arcának, és sikoltani sem marad ideje. Mosdatlan bőr durva szagát érzi, egy idegen férfi szájából áradó nyers bűzt, egy reszelős nyelvet a tarkóján. Megpróbál beleharapni a férfi kezébe, fogai a durva bőrbe mélyednek, de a férfi nem ereszti el. Vera nem kap levegőt. A férfi felemeli, ő pedig tiszta erőből rúgkapál, az egyik cipője leesik, de a férfi térdre kényszeríti, és előrehajlítja a testét. Vera látja, hogy a ruhát csak egy csipesz tartja ferdén a kötélen, és esés közben lerántja magával. A férfi elveszi a kezét Vera szája elől, most már kap levegőt, de hiába tudna sikoltani, mégsem teszi. Látja, ahogy a férfi keze letépi róla a szoknyát, csak ennyit lát a férfiból, a kezét, az egyik kezén hiányzik egy ujja, és Vera a körmével belemar ebbe a kézbe, de a férfiból egy hang sem jön ki; mindössze kilenc ujj, ennyi az egész férfi. A padlónak nyomja Verát, akinek arca a durva deszkáknak dörzsölődik, innen nézve ferdén süt be a fény, a ruháskosár felborult, a galamb felfújja magát. Vera a csípőjén érzi a férfi kezét, kilenc ujj kapar végig a bőrén és szétszakítja, kettétépi, Vera nem hallja, beveszi a ruhát a szájába, csak rágja, rágja a vékony anyagot, a tetőablakon át besütő nap egy rándulással arrébb húzódik, a férfi belepréseli magát a testébe, és ekkor megszólalnak a harangok, a város összes harangja egyszerre szól, és a galamb hirtelen felröppen a sarokból, a szénledobó aknáról, és vadul csapkodni kezd körülöttük, Vera érzi a nekiverődő szárnyakat, de már késő, még be sem töltötte a húszat, és végül csak a férfi ordít fel.

Aztán minden elcsendesedik. A férfi elereszti. Vera felállhatna, de fekve marad a földön. A férfi Vera tarkójára teszi a kezét. Vizelet- és hányásszag árad belőle. Aztán a férfi futásnak ered. Vera érzi, érzi az arcán a hangtalan robbanást. A férfi odalopakodott hozzá, most meg rohan a hosszú padlásjáratokon, végig a Kirkeveienen, 1945. május 8-án. A galamb a tetőablak párkányán ül. Anyánk, Vera pedig ott fekszik, arccal a padlónak, a ruhával a szájában, vérző kézzel, miközben egy napsáv lassan átkúszik rajta.

Tartalomjegyzék

(előhang)

AZ UTOLSÓ FORGATÓKÖNYV

(a fesztivál)

A NŐK

(a szárítópadlás)