Borítószöveg

Zarah és családjának története ott folytatódik, ahol az első kötetben abbamaradt: Carla, az asszony nemrég megtalált unokája épp egy titkos küldetésre indul Dél-Amerikába a gyerekkori szerelmével, Yaakovval, hogy felku!tassák a másik elveszett unokát, és kiderítsék, hogyan keveredhetett egy országhatárokon átívelő, szövevényes bűntény kellős közepébe. Az ikrek találkozása azonban távolról sem úgy sikerül, ahogy azt eltervezték, ez pedig olyan események lavináját indítja be, mely alapjaiban változtatja meg a család összes tagjának életét – s arra is rákényszeríti őket, hogy mindent felülvizsgáljanak, amit magukról, egymásról, bűnről és bűnhődésről, szeretetről és gyűlöletről korábban gondoltak.

Náray Tamás trilógiájának második kötete éppolyan mozgalmas és szerteágazó, mint Zarah családja: hol szerelmi történet, hol izgalmas thriller, hol a II. világháború kimondatlan titkainak nyomába eredő történelmi regény. Leginkább azonban egy fordulatos család-történetbe csomagolt elmélkedés arról, mennyire kiszámíthatatlan és törékeny kincs az emberi élet.

© Náray Tamás 2018, 2020, 2023

Borítófotó © Getty Images

Szerzőfotó © Bolya Árpád

Harmadik kiadás

ISBN 978-963-604-394-0

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Babiczky Tibor

Kézirat-előkészítés Benke Gábor és Györke Mária

Olvasószerkesztő Schultz Judit

Borítóterv Oláh Gábor

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Első rész

A SZÉLES TÖRZSŰ UTASSZÁLLÍTÓ könnyű falevélként billegett az óceán felől érkező viharos szélben. Óráknak tűnő másodpercek teltek el, mire a futómű óriási robajjal a leszállópálya nedves burkolatához csapódott. Az ülések heves rázkódásba kezdtek, a piros kallantyúkkal foglyul ejtett alumíniumszekrénykék izgatottan zakatoltak a tálaló polcaiban. Sebesen és akadálytalanul csúsztak egészen a gép közepéig a fékezés fülsiketítő zajában az ülések alá helyezett kisebb táskák, könyvek, takarók. A légiutas-kísérők beszíjazva, rezzenéstelen arccal figyelték az utasteret, amikor kialudt a kabinvilágítás. Több irányból fohászok szakadtak fel, és kitágult tekintetű, egymás keze után kapkodó, megriadt utasok bámultak a délutáni sötétségben az ablakokon át a sűrű, vízszintes esőbe. A limai Jorge Chavez repülőtér meglehetősen barátságtalan fogadtatásban részesítette az El Al légitársaság tel-avivi járatát.

– Leszálltunk – jelentette ki Yaakov közömbös hangon.

– Éppen itt volt az ideje – dünnyögte maga elé kimerülten Carla, és néhány mozdulattal a feje tetejére fogta gesztenyevörös hajkoronáját.

Visszaerőltette megduzzadt lábát mahagóniszínű magassarkújába, felegyenesedett, és összeszorított foggal nyugtázta magában, hogy egy váltócipő bizony jól jött volna. Nem is gondolt rá! Csak az lebegett a szeme előtt, hogy a nagyanyjához nem mehet akármiben. A találkozásuk első pillanatában rabul ejtette az idős nő megható tisztasága és szépsége. Aznap reggel sokáig készülődött, tökéletes akart lenni! Elmosolyodott.

Az utaskísérő jelezte, hogy az utashíd megérkezett. Carla gyorsan belebújt smaragdzöld gyapjúkabátjába, megszorította az övét, és kilépett a gép ajtaján.

A szálloda régi vágású fekete autója közvetlenül a bejáratnál várakozott. A sofőr, hóna alatt az alaposan elázott névtáblával, egyensúlyozva görgette maga előtt az egymásra tornyozott bőröndöket, legtetején a Just Married feliratú rózsaszínnel. Félúton belekapott a szél csuklyás esőkabátjába, egészen szétnyitotta, és a hideg pára szemvillanás alatt átjárta minden porcikáját. Megállt, mélyen arcába húzta a sapkáját, majd derekas igyekezettel tömte tele a kocsi méretes csomagtartóját. Kivett a hátsó ülésről két hatalmas esernyőt, és az épület üvegfala mögött álldogáló Carláért és Yaakovért indult.

Kényelmes tempóban haladtak a néptelen gyorsforgalmi úton, a szakadó esőtől csupán néhány méterre lehetett látni. Ahogy éles balkanyarral ráfordultak az Oscar Benavides sugárútra, hirtelen elcsendesedett a vihar. Az alacsony, színes épületekkel szegélyezett úton azonnal megélénkült a forgalom, mintha a föld alól kerültek volna elő, ütött-kopott furgonok, motorok és egykor szebb időket látott személyautók lepték el a sűrűn foltozott aszfaltot.

Mire a kört formázó, vörös burkolatos Plaza Dos de Mayo alul egységesen acélkékre, felül rózsaszínűre festett, kétemeletes palotáit elérték, az október végi, enyhe nap sugarai is előmerészkedtek az oszladozó felhőtakaró mögül. A hatalmas teret nyolc egyenlő részre osztották a belőle szétágazó sugárutak. A megélénkülő fényben valószerűtlenül ragyogtak az egyforma, koloniál hangulatú épületek eső áztatta, szögletes bádogkupolái. Carla Yaakovra nézett és elmosolyodott.

– Végre jókedvűnek látlak – szólalt meg Yaakov. – Gondterhelt voltál, mióta elindultunk.

– Pedig nem kéne, igaz? Hiszen a nászutunkon vagyunk! – nevetett erőltetetten Carla.

– Alig félórája vagyunk itt, és még a nap is kisütött! – mondta Yaakov, és Carla kezére tette a kezét. – Ne hidd, drágám, hogy nem tudom, mennyire nehéz lehet most neked.

– Köszönöm. De ezt nem tudhatod, Yaakov. És azt kívánom, hogy soha ne is kelljen megtudnod.

A sofőr hirtelen nyomott egy satuféket, épphogy elkerülték az ütközést. Egy zöldségszállító kisteherautó kanyarodott dudálva eléjük a mellékutcából. Néhány láda lesodródott a rakomány tetejéről, káposzták gurultak szét a kövezeten. A forgalom leállt, a kocsikból kiabálni kezdtek. Yaakovból kitört a nevetés.

– Hát ez izgalmasnak ígérkezik! – mondta a könnyeit törölgetve.

Néhány perc elteltével jobbra fordultak, az út végén zöldellő park körvonalai bontakoztak ki. A tér közepén hatalmas lovas szobor állt a márványsétányokkal szabdalt pázsitos ágyások fölött. Göcsörtös törzsű, gyér levelű akácok halványlila virágfelhői foltozták a hófehér épületek látványát. Aprólékosan kialakított mértani formákban virítottak a bársonyos, piros szirmú rézvirágok, a sarkokban elhelyezett szökőkutak mögött pedig gömbformára nyírt sövénycserjék szegélyezték a tökéletes kompozíciót.

– Egy valóságos Versailles! – kiáltott fel Yaakov.

– Annak azért elég kicsi. De mindenesetre legalább kezd úgy kinézni a hely, mint valami város. Mondd, Yaakov! Hogy jutott az eszedbe idehozni engem, ráadásul pont a nászutunkra?

Összenevettek. Yaakov örült, hogy Carla mostanra kezdi visszanyerni a vidámságát. A kocsi letért az útról a beállóra, és egy mélyen előrenyúló, kazettás üvegelőtető alatt állt meg. A sötétszürke, oszlopos bejárat fölött arannyal bevont felirat hirdette: Gran Hotel Bolívar.

– Megérkeztünk – jelentette ki hangjában büszke hivatástudattal és tört angolsággal a sofőr. – Ez a Plaza San Martin – mutatott maga elé a térre. – A szerelmesek helye Limában!

Kreol bőrű, egyenes tartású hordárok indultak a kocsi felé, kikapkodták a csomagokat, és gyors léptekkel eltűntek velük az oldalajtón át.

Carla és Yaakov belépett az előcsarnokba. Kör alakú, mézsárgára festett, panteonszerű térben találták magukat. Önkéntelenül is a magasba néztek. Fölöttük a belső udvart egészében lefedő üvegkupola terebélyesedett, türkiz, skarlát és a rőtvörös különféle árnyalataiban, antik görög vázákat mintázó berakásokkal. A márványoszlopok aranyszínére rímeltek az elegáns, szilvakék, süppedős perzsaszőnyegek, valamint a kobaltkék bársonykárpittal bevont, empire stílusú, mahagóni ülőgarnitúrák. A helyiséget körbeölelő oszlopos foyer kasmír gránit terrazzóval gazdagon ékesített falai a kazettás mennyezetet lágyan súroló, alabástromszínű világító párkányban végződtek.

– Azt a mindenit! – kiáltott fel Yaakov elámulva. Most vette csak észre, milyen fullasztó bent a levegő. Szétnyitotta melegen bélelt motoros dzsekijét, és kigombolta felül az ingét. Carlára nézett, újra elmosolyodott, és a vállánál átölelve magához húzta. Gyengéden megcsókolta.

– Lenyűgöző, igaz? 1924-ben épült Rafael Marquina tervei alapján, és ez volt a fővárosunk első luxusszállodája. A függetlenségi háború századik évfordulóján adták át. Megfordult itt Orson Welles, Ava Gardner, sőt John Wayne is! Benito Giles vagyok, a szálloda igazgatója. Hölgyem, uram, köszönti önöket a Gran Hotel Bolívar! – hadarta egy szuszra az érezhetően betanult szöveget a jó kedélyű, köpcös férfi, miközben a kezét az összpontosítástól végig előrenyújtva, üdvözlésre tartotta. Merev tartásán csak kibomlott cipőfűzőjének látványa oldott valamennyit. – A legszebb lakosztályt készítettük elő az önök számára. Az utazási iroda tudatta, hogy a mézesheteiket töltik nálunk. Reméljük, mindennel meg lesznek elégedve! De azért majd szenteljenek egy kis időt a városnak is! – tette hozzá bizalmaskodva, egy apró kacsintás kíséretében.

Az igazgató Carla meglepett arcáról tudomást sem véve, berögzült mosollyal folytatta.

– Amennyiben szükségük lesz rá, idegenvezetőt is bérelhetnek, és a szálloda limuzinja, amely idehozta önöket, bármikor a rendelkezésükre áll. A lakosztályhoz szobalány és inas is tartozik, éjjel-nappal állnak szolgálatukra.

– Nagyon köszönjük. Örülünk, hogy itt lehetünk, és értékeljük, hogy mindent megtesznek azért, hogy jól érezzük magunkat.

– Perdón, señor, ¿cómo? – kérdezett vissza az igazgató.

Yaakov kicsit hangosabban elismételte.

– Un momento! – tette fel a kezét Benito Giles, majd elszaladt a recepció irányába. Kisvártatva egy szállodai egyenruhás férfival tért vissza, aki Yaakovval másodszor is megismételtette a mondatát. Yaakov értetlenül nézett rá.

– Ó, az igazgató úr nem beszél angolul. Udvariasságból betanult egy köszöntő szöveget, s azt néhány, az illető vendégre vonatkozó mondattal mindig kiegészítem neki, és mire megérkeznek, begyakorolja. Ugyanez van a többiekkel is. A szállodában én vagyok a tolmács.

– Mármint hogy a személyzet egyik tagja sem ért angolul?

– Igen, uram, pontosan ez a helyzet. A kérdésekre azt válaszolják, amit betanultak.

– De ha nem értik a kérdést, hogyan válaszolnak rá?

– Nos, uram, ezek a lehetőségeink. De ne aggódjon, néha megfelel a kérdésnek az adott válasz.

Yaakov megszorította Carla kezét.

– Látod? Mondtam, hogy ez izgalmasnak ígérkezik!

A lépcsőház előterében elhaladtak egy 1920-as Ford modell mellett, de az elhangzottak miatt Yaakov, bár nagyon érdekelte volna, meg sem próbálta a hordároktól megtudni, miért van kiállítva.

A Belvedere lakosztály az első emeleten kapott helyett. Három nagy helyiségből állt, középen a szalon dupla szárnyas ajtókkal nyílt az erkélyre, ahol kerek asztalon gyümölcs, virág és egy behűtött pezsgő volt bekészítve. A ciklámenszínű ülőbútorok kényelmesnek és meglehetősen nagynak tűntek, talán valamikor az ötvenes évek tájékán hozhatták ide valamennyit. A mennyezet közepén tekintélyes méretű kristálycsillár díszelgett, körben a falakon hozzáillő falikarokkal. Jobbra egy koloniál barokk stílusú, kifejezetten férfias hangulatú dolgozószoba nyílt, a sötétzöld selyemtapéta és a kávébarna fabútorok kissé komorrá tették az összhatást. Balra volt a hálószoba, faragott öltözőgarnitúrával, a hozzáillő széles ággyal, türkiz színű kerevettel és ívelt ágyvégekkel. Mindenhol csillogott a parketta, a politúr émelyítő szaga betöltötte a levegőt. Carla a szalon ablakaihoz lépett, és sarkig kitárta valamennyit.

Az alacsony dohányzóasztalt beborították a virágok, köréjük rendezve bonbonok, cukorkák és kozmetikai ajándékok halmaza állt. Mellettük több gratulációs levél, különféle programajánlók hevertek, valamint egy távirat Carla és Yaakov Litzmannak címezve, felbontatlanul.

Yaakov a hordárokkal az öltözőbe vitette a bőröndöket, elővett a zsebéből egy tízdollárost, és átadta a fiúknak, akik szemmel látható boldogsággal távoztak a lakosztályból. Carla lehuppant a mellette álló fotelbe, és körbenézett.

– Yaakov, nem olyan ez, mintha valami időutazáson lennénk? 2014-et írunk! És a modern kor szele meg sem érintette a helyet! Mintha valami hollywoodi giccs díszleteibe csöppentünk volna, csak éppen a híres színészek helyett a műszakot találtuk benne!

– És a fürdőt még nem is láttad!

– Baj van vele?

– Ne aggódj! Éppen ellenkezőleg. Mintha egy bemutatótermet látnál a harmincas évekből. Káprázatos!

– Szerencsére.

– Tudom, hogy ez a gyengéd. Ezért rögtön be is kukkantottam! – Yaakov a dzsekijét a kanapéra hajította, és Carla mellé telepedett a fotel karfájára. – De ki küldhet nekünk ide táviratot? Megnézed, drágám?

– Igen, aztán egy forró zuhany jót fog tenni, úgy érzem – mondta Carla, és kinyitotta a borítékot. – Azt írja, „Házasságkötésetek alkalmából szeretettel gratulálunk, jókívánságainkat pedig személyesen is tolmácsolni szeretnénk, ezért javasoljuk, hogy találkozzunk csütörtökön, délelőtt tizenegykor a szálloda kávézójában. Liliana és Diego.”

– Nem is tudtam, hogy vannak itt barátaid – szólalt meg Yaakov.

– Én sem – mondta nevetve Carla.

– Jó, de akkor ezek kicsodák? – kérdezte csodálkozó arccal Yaakov, majd kivette Carla kezéből a borítékot, és a feladót böngészgette. – Señora Liliana Rufino és señor Diego Rosales. Kik ezek?

– Fogalmam sincs, drágám. De holnap minden bizonnyal meg fogjuk tudni – válaszolta sokat sejtető mosoly kíséretében Carla, és elindult a fürdőszoba felé.

– Szerintem te biztosan tudod! – kiáltotta utána Yaakov.

– Amit tudok, az az, hogy meghalok egy pohár pezsgőért. Az erkélyen találod, az asztalon! És egyáltalán nem fogom bánni, ha behozod utánam!

CARLA MÁSNAP REGGEL úgy érezte, nem bír kikecmeregni az ágyból. A víz vidám csobogása ébresztette. Yaakov zuhanyozott, frissen ébredt, már kávét is rendelt a dolgozószobai telefonon, miután kikereste a mobilján a fordítóból, hogy mondják spanyolul a kettőt, a kávét, a tejet meg a cukrot. Carla felült, töltött magának egy nagy csészével, és mohón belekortyolt. Yaakov kilépett a fürdőszobából.

– Jó reggelt, álomszuszék! A hasadra süt a nap! – kiáltotta. Odaviharzott az ágyhoz, ledobta magáról a törölközőt, szorosan Carla mellé bújt, és átölelte. – Jó reggelt, jó reggelt – ismételgette, miközben többször a nyakába csókolt.

– Jó reggelt – mondta lágyan Carla. – Nem sokat aludtunk. Telhetetlen voltál!

– A nászutunkon vagyunk, drágám! Ti intéztétek, hogy így legyen!

– De csak papíron!

– Jó, hát akkor majd ezt mondjuk meg neki is!

Carla kérdőn Yaakovra nézett. Yaakov röhögve megemelte a paplant és a lába közé mutatott.

– Te jó ég! – nevetett fel Carla. – Mondom, hogy telhetetlen vagy!

– Magadnak köszönheted – suttogta Yaakov, majd kivette a csészét Carla kezéből, a lány fölé hajolt, gyengéden végigsimított a testén, és szorosabbra vonta az ölelését.

A reggelihez a kék szalonban terítettek. Szelídgesztenyefából készült lépcsősor vezetett a csillogó, pekándió intarziás parkettával borított terembe. A helyiség nagyvonalúságát emelték a középre állított szögletes oszlopok, melyek a kék különféle árnyalataiban pompáztak. Vakítottak a ropogósra vasalt hófehér damasztok, csillogtak a kisuvikszolt evőeszközök a középen függő, elmaradhatatlan és óriási kristálycsillár ezernyi izzójának a fényében. Kétoldalt roskadásig megpakolt, hosszú asztalok várták az éhes vendégeket.

Yaakov sülteket, tojást, kenyeret és palacsintát tömött magába, úgy habzsolt, mint aki még soha életében nem evett. Carla gyümölcsöt és joghurtot választott egy kis kukoricapehellyel.

– Te nem vagy éhes? – kérdezte Yaakov.

– De!

– Akkor miért nem eszel valami rendes ételt?

– Ez nem rendes?

– Hát nem. A rendes étel az, amitől jóllakik az ember.

Carla nevetett. Nagyon szerette Yaakov közvetlen egyszerűségét és őszinteségét. Ha vele volt, mindig úgy érezte, ő az, aki túlbonyolítja a helyzeteket. Yaakov azt vallotta, hogy az életben kizárólag igenek és nemek léteznek. A többi, hogy majd meglátjuk, meg esetleg, meg talán, csak kábítás. Vagy egyszerűen gyávaság. Neki nem létezett királykék, szilvakék vagy levendulakék, ahogy napsárga, citromsárga meg vaníliasárga sem. Neki a kék az kék volt, a sárga meg sárga. Annyit még legfeljebb hajlandó volt hozzátenni, hogy világos vagy sötét. De azt is csak hosszas unszolásra.

– Mindjárt tizenegy óra – jelentette ki Carla. – Legjobb lesz, ha lassan átmegyünk a kávézóba – tette hozzá, majd levette a szék támlájáról a kosztümkabátját és a vállára terítette. A mustárszínű, puha tweed kiemelte a haja ragyogását.

– Gyönyörű vagy! – suttogta Yaakov.

– Köszönöm – válaszolta halkan Carla. – Gyere! Indulnunk kell.

– Jól van. Lássuk, ki a titokzatos señora Rufino és señor Rosales! Bár – nézett tüzes szemmel Yaakov Carla nyitott blúzára – az igazat megvallva, inkább valami másra lennék kíváncsi…

– Yaakov!

– Tudom, tudom. Előbb a munka.

A kávézó zsúfolásig megtelt. A pultnál kisebb tömeg alakult ki, az asztaloknál kevesebben ültek. A Bolívar lassú pörkölésű kávéja híresen különleges volt, a környező irodákból sokan jártak át a délelőtti szünetükben. Elöl két férfi, mellettük egy idős nő egy fiatalabb lánnyal, hátrébb pedig egy háromgyerekes család foglalt helyet a picinyke asztaloknál. Az utcafronttól kicsit beljebb középkorú pár ült. A nő ibolyaszínű flanelruhát viselt rövid buklékabátkával, a feltűnően sovány férfi világosszürke öltönyt nyakkendővel, a kezében újságokat szorongatott, kalapja pedig a mellette lévő széken hevert. Amikor Carla és Yaakov belépett, a férfi felpattant és széles mosollyal tartott feléjük.

– Nahát! Mennyire örülök, hogy szerencsésen megérkeztek! Ennyi év után viszontlátni önöket! Igazi boldogság!

Carla vette a lapot.

– Semmit sem változott, Diego! Hogyan csinálja?

Yaakov hunyorogva hol Carlára, hogy a férfira nézett. Carla hozzáhajolt.

– Örülj! – szólította fel.

– Nagyon örülök – mondta gyorsan Yaakov, és hatalmas tenyerével meglapogatta a férfi vállát.

– Liliana! De jó, hogy újra látlak! – indult Carla kitárt karral a nő felé. – Hogy vannak a papagájok?

– Remekül! Új madárházat építettünk nekik, a réginél sokkal-sokkal nagyobbat, elképesztően tágas röptetővel. Egyszerűen imádják!

– Rendeljük meg a kávénkat! – szólalt meg a férfi. – Megvártuk vele önöket, aztán a szálloda kocsijával elmehetnénk a városba. A Plaza Mayorra, megnézzük a katedrálist, meg az elnöki palotát. Yaakov, kérem, megrendelné a szálloda autóját a recepción?

– Természetesen – felelte Yaakov, és Carlára nézett. Carla biztató mosollyal felelt az el sem hangzott kérdésre.

Amikor Yaakov visszatért és újból leült az asztalhoz, arra gondolt, valamit nyilvánvalóan elmulasztott. Mert az nem lehet, hogy ennyire nem ért semmit az egészből…

A tegnapi viharnak szinte nyomát sem lehetett már látni, a nap lágy sugarai felszárították a köveket. A kocsi nem messze állt meg a főtértől, a sofőrnek Diego Rosales meghagyta, hogy várakozzék. Tájékoztatta, hogy megnézik a katedrálist, s utána részt vesznek egy bejáráson az elnöki palotában, és hogy mindez legalább két órát vesz majd igénybe.

– A régi barátok megérdemlik, hogy emlékezetes legyen a szabadságuk, nem igaz? – mondta mosolyogva, majd benyúlt a zsebébe, kivett ötven új solt, és a férfi markába nyomta.

– Itt leszek, uram! – vágta rá szolgálatkészen a sofőr.

Kényelmes léptekkel sétáltak át az úton, és amikor az épület takarásába kerültek, Diego határozott hangon szólalt meg.

– Gyerünk! Sietnünk kell! Két óránk van!

Gyorsítottak, megkerülték a templomot, és egy ott várakozó fekete diplomatakocsiba ültek be. A sofőr járó motorral várta őket, és ahogy az ajtók becsapódtak, gázt adott. Észak felé tartottak, és csakhamar elhagyták a várost. Las Flores elárvult buszpályaudvara mögött egy helyi rendszámú, idősebb autóba szálltak át. A diplomataautó villámgyorsan távozott a helyszínről. Elhagyott, porlepte utakon haladtak az óceánnal párhuzamosan húzódó hegyek irányába. Hamarosan egy vakolatlan ház garázsbejárójára hajtottak fel. Diego kivette a belső zsebéből a távirányítót, és felnyitotta a kaput. Yaakov tágra nyílt szemmel követte az eseményeket. Carla biccentett felé, hogy nyugalom, később mindent elmagyaráz. Amikor lecsukódott mögöttük a garázsajtó, Diego egy másik távirányítót vett a kezébe, beütötte a kódot, és a velük szemben lévő, kőtéglafal-mintázatúra festett, széles ajtó felemelkedett. Átgurultak alatta, majd megálltak és megvárták, míg a belső kapu is bezárul. Diego felkapcsolta a kocsi fényszóróit, és behajtottak az előttük sötétlő alagútba. Néhány perc múlva, egy éles kanyar után, az autó egy páncélajtó előtt állt meg.

Amikor beléptek a föld alatti helyiségbe, Liliana megszólalt.

– A hely eredetileg a bányászati hatósághoz tartozott. Azután, hogy a sújtólég a hegy túloldalán beszakította a tárna falait, felhagytak a kitermeléssel. Kicsit alakítottunk rajta, és kapott egy új bejáratot. Anna Wexler vagyok, az izraeli titkosszolgálat ezredese. Üdvözlöm, Lewinson főhadnagy. És önt is, Litzman hadnagy. Örülök, hogy itt vannak. Az édesapjától, Lewinson tábornoktól minden szükséges adatot megkaptunk Brian Scottról. Tudjuk, hogy a bűntársa, bizonyos Andy Benson-Collins is vele van. Azonban pillanatnyilag nem ismerjük a tartózkodási helyüket. Az első lépés az lenne, hogy ezt felderítsük.

– A munkatársaink felvették a kapcsolatot a Cartagenában állomásozó ügynökeinkkel. Átkozottul nehéz terep! A bűnözők dúskálnak a pénzben. A kezükben a világ kábítószer-kereskedelmének döntő része, ezzel együtt természetesen a befolyásuk is óriási. Ó, bocsánatot kérek! Még be sem mutatkoztam! Barukh Brodsky ezredes vagyok, a kábítószer-ellenes osztály parancsnoka. Nos, a helyzet Dél-Amerikában igencsak kiélezett. Rengeteg a beépített emberük, sokszor olyan helyeken is, amelyekről nem is sejtenénk. Ezért indokolt az óvatosság és a nagyfokú körültekintés. Sehol nem beszélhetünk nyíltan, még suttogva sem. Abban sem bízhatunk, hogy nem értik, ami elhangzik. Legtöbbször csak tettetik. Az információkért a bűnbandák összekötői busás jutalmakat fizetnek, így könnyen megy a beszervezés. Errefelé mindenhol nagy a szegénység.

Yaakov Carlára nézett. Carla kiolvasta a tekintetéből, hogy Yaakov végre átlátta a helyzetet.

– Néhány meg nem erősített információ szerint – vette át a szót ismét Wexler ezredes – az érkezésük után azonnal továbbrepültek Kolumbiába. De lehet, hogy ez csak félretájékoztatás. Az azonban bizonyos, hogy Brian Scott szilárdan beépült a cartagenai szervezetbe, ugyanis a legmagasabb körök pártfogolják. Sikerült megtudnunk, hogy a Tel-Avivból való menekülését is onnan szervezték meg és hajtották végre.

– Alapos munkát végeztek. Az őröket likvidálták, a behatolás kóddal történt – vetette közbe Carla. – A gépük vagy egy tucat leszállási engedéllyel rendelkezett, végig próbáltuk a radaron szemmel tartani, hogy véglegesíteni tudjuk az úti célját.

– Eddig minden, a felderítésükre irányuló erőfeszítésünk zsákutcába vezetett – ismerte el szomorú hangon Anna Wexler. – Úgy tűnik, egyszerűen nyomuk veszett.

Yaakov vett egy nagy levegőt. A többiek ránéztek.

– Mondd! Ne tartsd magadban! – szólt rá Carla.

– Én nemrégen kerültem a titkosszolgálat állományába, jószerivel semmit sem tudok még. Sem erről az ügyről, sem másról.

– Igen, tisztában vagyunk a státuszával, Litzman hadnagy – vágott közbe Brodsky ezredes.

– Szóval csak az jutott az eszembe, hogy amikor valamit nem találtam otthon, anyám mindig azt mondta, hogy valószínűleg azért, mert a szemem előtt van.

Egy pillanatig teljes csend lett a helyiségben. Aztán az ezredes felnevetett. Yaakov kezdte magát kínosan érezni.

– Elnézést, nem szerettem volna butaságokat beszélni.

– Éppen ellenkezőleg, hadnagy úr! – szólt közbe mosolyogva Anna Wexler. – Legtöbbször, ha megbotlunk az igazságban, ahelyett hogy lenéznénk, miben is estünk majdnem orra, a horizontot fürkészve sietve továbbmegyünk, miközben különféle elméleteket gyártunk a magunk igazolására. Jó tippet adott! Holnap fel is veszem a kapcsolatot Omar Torres tábornokkal, a perui elhárítástól. Neki lesz ráhatása Ignacio Ortega főfelügyelőre és a limai rendőrségre.

Carla szíve hevesen dobogott. Szerette Yaakov tiszta gondolkodását. Hogy nem bonyolítja agyon az ügyeket. Valóban csak igenek és nemek léteznek a számára. És igaza van. Mert a kifogás legtöbbször csak időhúzás, a végén pedig tévút az eredménye.

– Térjünk a tárgyra, mert fogy az időnk. Kövessenek! – szólította fel a társaságot Brodsky ezredes.

A szomszédos helyiség fotocellás ajtaja kinyílt. Az asztalon műszerek és fegyverek vártak rájuk összekészítve.

– Nos, először is a két fedett telefon. Ami valójában nem is telefon. Az egyes gomb én vagyok, a kettes Wexler ezredes. Tudniuk kell, a lefedettség nem tökéletes az országban. Ez gyakran hátráltat minket. Ebben a tasakban lehallgatók vannak – mutatott egy fekete bársonyzacskóra. – A telefonjuk veszi az adását és rögzíti, valamint automatikusan továbbítja nekünk a fájlokat. Így biztosan eljut valamelyikünkhöz. Azokban a dobozokban éjjel is látó kamerák vannak, a szükséges fényelemes akkumulátorokkal és transzformátorokkal, az adásuk tömörített fájlként érkezik szintén a telefonokra, de egy központi szerverre is. Az élettartamuk végtelen. A dekódolást egy speciális egységünk végzi, tehát még ha elfogják is az adást, nem látnak belőle semmit. Végül ebben a kis fedeles tartóban találják a jeladókat. Ezeket a repülőterek ellenőrző berendezései sem tudják kiszűrni. A fegyvereket szigorúan csak életveszély esetén használhatják, de ha ez megtörténne, legyenek készen arra, hogy három órán belül evakuálnunk kell magukat az országból. Van kérdés?

Carla és Yaakov intettek, hogy nincsen.

– Akkor csomagoljunk! És azért adok még egy kiadványt. A katedrálisról és az elnöki palotáról.

Anna Wexler az asztal alól egy vászontáskát vett elő, amire Lima nevezetességei voltak ráfestve. Kifordította, és a preparált belső zsebekbe elkezdte belehelyezni az átadásra felsorakoztatott tárgyakat. Carla kissé elcsodálkozva nézte.

– Végül is, ha az ember turistáskodik, szuvenírek nélkül nem térhet haza, ahhoz meg kell egy szatyor, nem igaz? – élcelődött Yaakov.

Barukh Brodsky ráemelte a tekintetét.

– Kedvelem a stílusát. Meg a gondolkodását – mondta. – Maga egyre jobban tetszik nekem!

A szálloda sofőrje ugyanott állt az autójával, ahol hagyták. Amikor meglátta az utasait, kipattant és kinyitogatta az ajtókat.

– Szabad kérdeznem, hogy érezték magukat? – szólalt meg bátortalanul néhány perc múlva.

– Ó, csodás élmény volt! – kiáltott fel Carla. – Igazán nagyszerű, hogy megismerhetjük az országukat. Évezredes kultúrák nyomában járni kivételes érzéssel tölti el az embert. Őszintén szólva el vagyunk ragadtatva!

Liliana lelkesen fordította, ahogy Carla elmesélte mindazt, amit a katedrálisról meg az elnöki palotáról a Diegótól kapott könyvben útközben már megnézett.

Tel-Aviv, Izrael

A HATALMAS, TENGERRE NÉZŐ ablakokon simogatóan áradt be az október végi napfény. Zarah ma is korán kelt. Nem a délelőtti vendégség miatt, bár izgatottan várta, hogy újból találkozzanak. Dina Lewinson és Louisa, a legjobb barátnője ígérték magukat egy kis csevegésre.

Napok óta nem aludt jól, ami azelőtt egyáltalán nem volt jellemző rá. Az éjszakái folyamán nem kínozták rossz álmok, és nem is emlékezett ilyesmire ébredés után. Nem félt és nem is szorongott. Aztán ma, készülődés közben jött rá, mi az, ami mégis rányomja a bélyegét a nappalokra és az éjszakákra. A baljós előérzete.

Carla pár nappal ezelőtt utazott Peruba, hogy kiderítse az igazságot. Azt, hogy Andy bűnös vagy áldozat. És ha utóbbi, akkor minek az áldozata. Mehetett volna helyette más is, és az apja ellenezte is, hogy ő vegyen részt a küldetésben, de ő ragaszkodott hozzá. Azt mondta, hogy a testvéréről van szó, és kötelessége megvédeni. Még akkor is, ha eddig sosem találkoztak, mert legbelül, mélyen és megmagyarázhatatlanul hisz az ártatlanságában. Azóta Zarah mindössze annyit tudott róla Joel Lewinsontól, hogy Yaakovval szerencsésen megérkezett Limába. További részleteket nem. Zarah egyszerűen képtelen volt fékezni az aggodalmát. Bízott benne, hogy Dina és Louisa segítenek feloldani a Carla elutazása óta benne tomboló feszültséget.

Megszólalt a csengő. Zarah az órára nézett és elindult az ajtó felé.

– A sütemények, asszonyom! – mondta a küszöbön kifulladva a kézbesítőfiú.

– Nem működnek a liftek? Mennyit fizetek?

– De, csak véletlenül a tizenkettediket nyomtam meg a huszonkettedik helyett, s mire visszaértem, már elment. Aztán gondoltam, nem hívok újat, inkább felszaladok. Huszonnégy sékel lesz – hadarta, és még mindig erősen lihegett. – Meg apám tízre ígérte magának a csomagot. És nem szerettem volna elkésni.

Zarah kivett a tárcájából harminc sékelt, és a fiú felé nyújtotta.

– Tessék. A többit tartsd meg.

– Nem, köszönöm, nem fogadhatunk el borravalót.

– Értem. Akkor viszont gyere be, és adok neked egy nagy pohár friss narancslevet. Most készítettem.

– Hú, az tényleg jólesne. De nem szeretném ezzel feltartani, és sietnem is kell, rengeteg a kiszállítanivalónk.

– Na, amíg ezt elmondtad, látod, már ki is tölthettem volna. Gyere!

A fiú egy hajtásra megitta a pohár dzsúzt, és elviharzott. Zarah csak állt a nyitott ajtóban, és sokáig mosolygott utána.

Tálcára rakta a mogyorós kockákat meg az illatos vajas süteményeket, és bekészítette a finomságokat a nappaliba. Bekapcsolta a kávéfőzőt, és tejet töltött a habosítóba. Megállt az ablaknál és a gondolataiba mélyedt. Remélte, hogy a sors ezúttal kegyes lesz hozzá. Hogy az unokái – akikre egész életében vágyott – nem csupán illékony délibábkánt tűnnek fel az életében. Hát nem volt elég? Nem szenvedett eleget? Nem bűnhődött egy életen át tartó boldogtalansággal mindazért, amit elkövetett? Igaz, hogy az életben nincs egyenlőség, és nincs igazság sem. Az örökkévaló a megmondhatója, ki miért emeltetik fel vagy sújtatik le. De az azért mégsem lenne rendjén, ha ez utóbbi történne vele. Sokszor rossz, hogy nem tudhatjuk, mi vár ránk, és azt kívánjuk, bárcsak ismerhetnénk a jövőt. De ez ostobaság! Ha mindent tudnánk, egyszerűen elviselhetetlen lenne az élet. Nem tehetünk semmit, jön, aminek jönnie kell.

– Milyen különös dolog a végzet! – mondta maga elé. – Mert akkor is beteljesíti a küldetését, ha az áldozata mit sem sejt a létezéséről.

Elrévedéséből a fali telefon berregése zökkentette ki. A recepciós volt az. Dina és Louisa megérkezett.

– Ha öt percen belül nem jutok egy kávéhoz, elvesztem! – közölte Louisa köszönés helyett az előszobában.

– Csatlakozom! – vágta rá Dina nevetve.

– Már hozom is! Addig menjetek be! Louisa, ismered a járást!

– Nahát! Milyen szép itt minden – sóhajtott fel Dina, amint körbenézett a nappaliban. – Megismerve Zarah-t, az igazat megvallva, nem is számítottam másra. A színek! És ezek a bútorok! Egyszerűen pazar az egész!

Zarah kezében a tálcával belépett.

– Tényleg ennyire el vagy ragadtatva? Persze, az igazat megvallva, ez olyan nagyon nem lepett meg, mert én is szépnek találom. És Carlának is nagyon tetszett!

– Jaj, ne is mondd! Amióta a lányunk elutazott, se éjjelem, se nappalom. Úgy érzem, belepusztulok az aggódásba.

Zarah hosszan Dinára nézett. Mindkettőjük szeme megtelt könnyel.

– Lányok, ezzel nem segítetek! Sem magatokon, sem rajta. Minden rendben lesz! – szólalt meg Louisa, aztán melléjük lépett, és biztatóan átfogta a vállukat.

– Bárcsak igazad lenne! – felelte Zarah.

– Igazam van! És tudjuk, hogy minden rendben lesz! – ismételte Louisa.

– Kedves, hogy ezt mondod – tette hozzá Dina –, de sajnos nem tudhatjuk.

– Az apja minden lépését figyeli. És Yaakov is vele van – folytatta Louisa.

– Szeretném hinni, hogy mindez okot ad a reményre – fűzte hozzá Dina.

– Gyűlölöm a reményt! Egész életemben csak abban volt részem. Rájöttem, mennyire ostoba dolog remélni! A dédelgetett remény édesgyermekét ugyanis csalódásnak hívják!

– Tudjátok, teljesen összetörtem, amikor kiderült, hogy az apja foglalkozását választja. Joellel az életünk maga volt a bizonytalanság. Bár ahogy teltek az évek, meg kellett tanulnom elviselni a félelmet. De hozzászokni képtelen voltam. Végig abban bíztam, hogy a lányom egy másik pályát választ. Az az igazság, hogy nem pont erről álmodtam.

– Nos, Dina, a valósággal rendszerint az a baj, hogy az álmok útjában áll. És Joel? Ő mit mond? Vannak újabb hírek? – kérdezte Zarah, miközben Dina rezdüléseit fürkészte.

– Joel! Nem mond semmit! Azt hiszi, előttem letagadhatja! Higgadtságot erőltet magára. Hiába tanulta meg az önuralmat, amivel, ha kell, az egész világot képes félrevezetni! Előlem nem tudja elrejteni a valódi érzéseit. Látom, hogy majdnem megbolondul az idegességtől! Azt állítja, hogy Carla nincs igazán veszélyben. Na, én meg ebből az igazánból tudom pontosan, hogy komoly veszélyben van. Ó, miért is engedtem el!

– De hiszen még nem is történt semmi! Kérlek, hagyjátok ezt abba! Nem lesz semmi baj!

– Ezt mondani önáltatás, Louisa.

– Dina! Szerintem ne kísértsük a sorsot. Tudom, nekem nincs gyermekem. De én is érző lélek vagyok. És megtanultam, hogy a rettegés egyenes úton visz a baj felé.

– Az mindegy, hogy van-e gyermeked, vagy nincsen.

– Lehet, hogy igazad van. De ha már itt tartunk. Tartozom neked egy bocsánatkéréssel.

– Nekem? Ugyan miért?

– Mert rászedtelek. Becsaptalak, hogy megtudhassam Carlával kapcsolatban az igazat.

– Amikor azt akartad kideríteni, hogy örökbe fogadtuk-e?

– Igen.

– Ó, drágám, ne hidd egy percig sem, hogy a titkolózás nem emésztett minket! Szívünk szerint mindketten, Joel is és én is, már kiskorában elmondtuk volna neki az igazat, mert biztosak voltunk benne, hogy ez semmin sem változtatna. De az örökbefogadás nem csupán egy jogi eljárás volt a mi esetünkben, hanem annál jóval messzebbre vezettek a szálak.

– Tudom.

– Nos, akkor azt is tudnod kell, hogy nem választhattunk mást. Hallgatnunk kellett. Amikor Zarah megjelent az életünkben, Joel heteken át kínlódott, többször elmondta, hogy a nagyanyjának joga van az unokájához. Bántotta, és azóta többször mélyen megbánta, hogy akkor olyan ellenségesen viselkedett. Mert úgy gondolta, hogy mi sem lehetne annál természetesebb, mint hogy együtt örüljünk mindnyájunk boldogságának. De van, amit az embernek nem áll módjában megcselekedni. És gyakorta ez a velünk történő tragédiák kezdőpontja. Hogy azt feltételezzük, valamit nem áll módunkban megtenni.

– Csak az számít, hogy a végén jóra fordultak a dolgok – mondta Louisa.

– Igazad van. Ami történt, megtörtént.

– Nem szabad azon töprengeni, hogy mi alakulhat rosszul. Csak arra gondoljatok, ami jól történhet! – tette hozzá Louisa.

– Azt hiszem, igazad van. Ne haragudj, ha talán kicsit erősen fogalmaztam az imént, amikor azt mondtam, vakon bízni valamiben önáltatás. De úgy vélem, az önáltatás mögött mindig valamiféle gyávaság húzódik meg. A gyávaság pedig behódolás a félelmeinknek. Hogy nem merünk időben szembenézni az esetleges következményekkel.

– De miért akartok előre szembenézni velük? Attól könnyebb lesz?

– Nem hinném. De utólag már nem lehet a helyzettel szembenézni – vette át a szót Zarah. – Az élet egyik velejárója, hogy csak visszafelé tudjuk megérteni, de csak előrefelé tudjuk élni.

– És Andy? Valóban Carla elveszett testvére volna? – kérdezte Dina.

– Igen. Én azt mondom, hogy minden kétséget kizáróan. De sajnos róla szinte semmit sem tudunk – válaszolta Zarah.

– No, én pedig azt mondom, hogy meglátjátok, akkor is nekem lesz igazam.

– Amennyiben?

– Mindketten itt lesznek nemsokára velünk. Carla kimenti a szorult helyzetéből Andyt, hazahozza, és akkor vele kapcsolatban is megnyugtatóan tisztázódhatnak a dolgok.

– Bárcsak a próféta szólna belőled! És ha tévedsz, Louisa?

– Nem tévedek.

– Miért vagy ebben ennyire biztos? – incselkedett vele Dina.

– Mert egészen egyszerűen nem szoktam!

– Hát nem kívánom magunknak, és megtudni sem szeretném, de a kisördög mégis azt mondatja most velem, hogy bizony nagyon kíváncsi lennék arra, mivel állnál elő, ha mégis kiderülne, hogy nem lett igazad!

– Fogalmam sincs, mivel állnék elő!

– Szóval nem tudod?

– Honnan tudhatnám? Soha nem volt alkalmam ilyesmit gyakorolni.

– Mert? Mindig igazad volt?

– Édesem, kivétel nélkül. És ha mégsem lett volna, akkor gyorsan nekifogtam, és úgy alakítottam, hogy igazam legyen. Na, és akkor most mindenki megnyugodhat! Itt vagyunk hárman. Végiggondoltátok? Van még a földön három olyan barátnő, akik ennyi mindenen mentek keresztül? Akiknek ennyi izgalom, reménytelenség és keserűség jutott osztályrészül? És? Túléltük! Itt vagyunk és élünk! Jól vagyunk! Mert elhatároztuk. Ismertek még olyanokat, akik ennyire erősek, mint mi? Na látjátok, én így nézek szembe a várható következményekkel. A baj engem ne fenyegessen, mert fogalma sincs, hogy ki vagyok! És pont ezért aztán titeket se! Mert én nem fogom annyiban hagyni!

Zarah felpattant, és forrón magához szorította a barátnőjét.

– Köszönöm, Louisa. Mindig lelket öntesz belém.

– Lányok! Gondolkodjatok! Nincs értelme magunkat olyan dolgokkal mérgezni, amik még meg sem történtek, és ha megtörténnének is, nagy valószínűséggel nem úgy fognak megtörténni, ahogy elképzeltük. Zárjuk is le ezt a témát – mondta Louisa, és elvett a tálcáról egy szelet mogyorós kockát. – Zarah, meg sem dicsérted az új kabátomat!

– Mert nem is láttam! – mondta Zarah.

– Pedig abban jöttem!

– De amint beléptél, ledobtad a székre, és követelted a kávédat! – közölte. – Na gyerünk, mutasd!

Louisa kifutott érte, majd büszkén tartotta a karjában a puha, teveszőr kabátot.

– Hú, mesés színe van! És nagyon jól illik hozzád! Bújj csak bele! Hadd lássam a fazonját!

Louisa beleszuszakolta magát a kabátba. Kicsit igazgatta, aztán büszke fejtartással megállt a barátnője előtt.

– Nem kicsi ez rád?

– Nem! – jelentette ki határozottan.

– De hát össze se tudod gombolni!

– Na és? A színe szép! Meg az anyaga.

– Az igaz, de ez mégis csak egy télikabát!

– Tel-Avivban soha sincs igazán hideg.

– Ja, és csak itt fogod viselni? De tényleg, miért nem vettél egy számmal nagyobbat?

– Túl kövérnek láttam magam benne. Nem volt csinos.

– De Louisa, így sem lettél kevésbé kövér! Ráadásul a formája sem látszik! – tette hozzá Dina.

– Undokok vagytok. Lehet, hogy nem látszik. Vagyis: még nem látszik!

– Mert? Később fog?

– Igen. Ugyanis egy híres francia divattervező azt mondta, hogy mindig egy számmal kisebb ruhát kell vennünk.

– Miért?

– Mert az inspirál – felelte Louisa, majd kibújt a kabátjából, és vett a tálcáról még egy mogyorós kockát.

Lima, Peru

A LESZÁLLÓ SÖTÉTSÉG hideg párával ülte meg a környező hegyeket. Mély árkokat mosott a puha talajba a néhány nappal ezelőtti hatalmas vihar. Letört faágak és földre lapuló cserjék tanúskodtak a természet kíméletlen erejéről.

Az elhagyott katonai tábor barakkjaira súlyos csend telepedett. A madarak elhallgattak, a bogarak zümmögése erőtlenül visszhangzott a homályban.

– Fázom. Második napja nem is ettünk. Jó lenne tudni, meddig tart ez még.

– Már nem kell sokáig várni.

– Tudod vagy csak reméled?

– Tudom is, és remélem is. Nem fognak minket itt hagyni. Ez tuti. De nem volt más választásunk!

– Most már nem. De korábban lehetett volna.

– Andy! Kérlek, ne kezdd ezt el újra!

– Nem, nem kezdem újra. Folytatom. Mert még mindig nem tudom a teljes igazságot!

– Nincs olyan, hogy teljes igazság!

– De van. És jogom van hozzá. Azért vagyok itt, mert egészen mást hittem. Mást gondoltam.

– És azért én lennék a hibás? Mert te mást gondoltál?

– Azért nem. De azért igen, hogy hagytad, hogy másképp lássam a dolgokat. Meggyőződésem volt, hogy akaratodon kívül sodródtál bele ebbe az ügybe. De most azt érzem, hogy ez nem így volt. Brian! Mi ez az egész? Mi történik körülöttünk?

– Te is tudod.

– Hát épp ez az! Hogy nem tudom! Amit tudok, az az, hogy Rómában gyakorlatilag faképnél hagytál. És ott elvesztettem a fonalat.

– Ez nem így történt!

– Nem?

– Nem! És nem nevezném faképnél hagyásnak.

– Hanem? Minek neveznéd azt, hogy a kiállítás megnyitójának az estéjén, a vacsoránk után előálltál azzal, hogy Amerikába utazol másnap?

– Az nem akkor volt. Hanem később.

– Nincs jelentősége. De annak viszont van, hogy annak ellenére, hogy megbeszéltük, hogyan rendezzük az adósságaidat, közös erővel, a jövőnkért, kettőnkért, a szerelmünkért, te a hátam mögött jelentkeztél egy újabb… hogy is mondjam… akcióra!

– Üzletre.

– Üzletre. Bravó! Hát hívjuk akkor így! Kivittelek a repülőtérre. Emlékszel? Istenem! Mennyire bíztam abban, hogy meggondolod magad, még ott, az utolsó pillanatban is. A csókod ezt mondta nekem.

– Jól érezted. Nem sok híja volt.

– Utána hetekig semmi! Se egy üzenet, se egy telefon, semmi!

– Mert nem lettem volna képes beszélni veled.

– Azt hittem, Amerikában vagy! Majd apámtól tudtam meg, hogy valahogyan mégis eljutottál Ciprusra, és ott, szökés közben letartóztattak, és elvittek Izraelbe. De miért? Végül onnan jelentkeztél, és írtál, amit persze máig sem tudok, hogy hogyan volt rá lehetőséged a börtönből, és könyörögtél, hogy tartsak veled, mert velem akarsz élni, csak onnan jöjjünk el! Feladtam mindent és jöttem! Gondolkodás nélkül! Mert azt hittem, ártatlan vagy! Vagy legalábbis majdnem. Az ugyan szöget ütött a fejembe, hogy a botrányok centire azon az úton járnak, amerre a képeim a kiállításokra, és megvallom, nehezen altattam el magamban a gyanút, hogy a kettőnek lehet valami köze egymáshoz, de fogalmam sem volt, hogy mi. És akkor aztán végképp, amikor a fél kiállítási anyag útközben eltűnt, majd hirtelen meglett, miközben engem is kihallgatott az izraeli rendőrség, de végül meggyőztem magam, hogy ez csak a véletlenek összjátéka lehet! Nem is tudom, mit hittem, és mindez így, utólag összefoglalva elég ostobán hangzik. De talán magyarázat, hogy szerelmes voltam beléd.

– Már nem vagy?

– Bárcsak ne lennék! Aztán majdnem elájultam, amikor gyakorlatilag a bőröd nélkül láttalak viszont. Úristen! Mi történt? Mit követhettél el? Ki tette ezt veled? Majd felrángattál egy magánrepülőre, átkötöztem a sebeidet, miközben végig arra gondoltam, hogy ilyen látványt még elképzelni sem tudnék sohasem, és most itt vagyunk a prérin, a senki földjén, az egy szál ruhámban és a lakkcipőmben, és hiába faggatóztam az úton, azt mondtad, majd később elmondod! De nem mondtál el semmit! Nem lenne itt az ideje, hogy nekem, a szerelmednek, aki feladva az egész életét, vakon követett, elmondd végre, mégis mi a franc ez az egész, és mégis mire számíthatunk? Hogy egy börtönben fogunk megrohadni valamiért, amit nem is tudok, hogy mi, vagy itt helyben lőnek agyon bennünket, ha megtalálnak? És milyen horderejű ügy ez, ami miatt így kell bujkálni, rejtőzködni és elviselni, hogy veszélyben az életünk? Továbbra is azt állítod, hogy nem lenne jogom mindezek után a teljes igazsághoz?

– Nem. Nem állítom. Igazad van.

– Tudom, hogy igazam van! És? Akkor? Előállsz végre a farbával?

– A mivel?

– Jaj, Brian! A meséddel! Pontosabban az igazi történeteddel!

– Tudom, hogy megérdemelnéd. De átkozottul nehéz erről beszélnem.

– Pedig jó lenne. Az őszinteség mindennek az alapja. És ha ez az alap csúszkál, reped és inog, semmi értelme építkezni rá. Már ha egyáltalán akarunk.

– Persze hogy akarunk!

– Akkor meg kell tenned. Különben hiába fáradok a folyamatos aládúcolással, egy kevésbé szép napon úgyis összedől az egész tákolmány.

– Jó. Rendben van. Minden bűnöm az, hogy vinni akartam valamire. Azt akartam, hogy sikeres legyek. Mint… – elhallgatott.

– Mint én?

– Igen.

– Jó. De emellett azért biztosan van még más is.

– Van. Hogy boldog akartam lenni.

– Úgy érzem, még mindig nem érted, mit várok tőled. De rendben van, ha így akarod, akkor induljunk ki ebből. Tudod, Brian, én úgy gondolom, hogy minden lehetőséged megvolt. Mert az igazán fontos és nagyszerű dolgok akkor kezdődnek el az életedben, ha a boldogságot választod a siker helyett. És akkor érnek véget, amikor eladod érte.

– De tudod, hogy mennyire utálok arról beszélni, hogy szeretlek. És hogy senkit nem szerettem még annyira, mint téged.

– Nos, ami azt illeti, elég furcsa módját választottad, hogy mindezt kifejezd.

– Na. Hát ez az! Minden szavamat kiforgatod! Jössz itt folyton a művelt beszédeddel.

– Nem jövök semmivel. Pusztán az igazságot szeretném hallani. Mégpedig most.

– Jó. Hát akkor legyen. Csak legalább egy kurva cigim volna!

– Úgysem gyújthatnál rá. Látszana a sötétben a parázs fénye.

– Hát azért el tudnám úgy szívni. Különben is bent vagyunk a barakkban.

– Fogj hozzá. Hamarabb túlesel rajta.

– Műkincsbe fektettem a pénzt.

– Kinek a pénzét?

– Akik adták.

– De kik adták?

– Kereskedők.

– Illegális műkincs-kereskedők?

– Azok.

– Mennyit?

– Sokat. Nagyon sokat.

– És?

– Megvettem belőle, amit kellett. Jött a drót, honnan, mit.

– Miket?

– Festményt, ékszereket. Ritkaságokat. Nem tudom. Te vagy a műtörténész.

– Ahogy elnézem a helyzetemet, lehet, hogy már csak voltam. És aztán? Mi lett velük?

– Ciprusra kellett szállítani.

– Honnan?

– Amerikából.

– Egyenesen?

– Nem. Átrakodtunk Rómában.

– Értem. És ennek a szállítmánynak volt valami köze az én képeim szállításához?

Brian hallgatott.

– Szóval volt. Azaz felhasználtál.

– Nem téged! Csak tudtam, hogy mikor hova megy a kiállítás anyaga.

– Rendben. Mondjuk akkor ezt így. Sejtettem. Ahogy azt is, hogy ha mindez napvilágra kerül, akkor tényleg csak voltam műtörténész. Igazán előkelő történet! A British Museum kurátora nyakig ül egy műkincscsempész banda bűnügyeiben. Köszönöm! Lovagias és nemes cselekedet volt a részedről.

– Most hiába gúnyolódsz!

– Ó, eszem ágában sincs! Ma este nem nagyon vagyok vicces kedvemben. És? Tovább!

– Tudod a folytatást.

– Már megbocsáss, de honnan tudnám?

– Lárnakában elrabolták a cuccot.

– A cuccot?

– Igen. Valaki leadta a fülest. Mire odaértem, bottal üthettük a rakomány nyomát.

– Ez akkor volt, amikor az én képeim is eltűntek?

– Igen. Azokat is elvitték.

– Aha. Akkor valószínűleg ezért hallgattak ki. Feltételezték, hogy én is benne vagyok a bűntényben. Hiszen ez a szakmám. Tudom, mit, honnan kell elcsaklizni, és mi mennyit érhet a piacon. Erre hajtott végig a nyomozó. Egy della Francesca-képet mutogatott nekem. Az is közte volt?

– Valószínűleg.

– És kik tartóztattak le?

– Az izraeliek.

– Nem értem. Nekik mi közük volt ehhez az egészhez?

– Mert oda mentek volna a képek, meg a többi cucc. És valaki feldobott.

– Ki?

– Azt nem tudom.

– És mi lett azokkal, akiknek elveszett a tengersok pénze? Egyszerűen azt mondták, hogy oké, fiúk, akkor ennyi volt, majd legközelebb ügyesebbek leszünk?

– Nem.

– Hanem?

– Rajtam követelik. Hogy adjam vissza nekik. De hogy a túróba tudnám visszaadni? Nem én lopattam el a cuccot.

– Mennyi pénzről van szó?

– Mindegy.

– Nem mindegy. Tudni akarom.

– Kettő.

– Milyen kettő?

– Kétmillió dollár.

– Azt a kurva…

– Te nem szoktál ilyen csúnyán beszélni.

– Mondhatni, eléggé kivételes az alkalom. Akkor ha jól értem, azok elől menekülünk, akik adták a pénzt?

– Igen.

– És? Hogyan tovább? Azt hihetik, hogy van közöd a szállítmány eltűnéséhez?

– Fogalmam sincs. Csak azt tudom, hogy vagy az árut vagy a pénzt akarják. Vissza kell szereznem!

– Te teljesen elmebeteg vagy! És különben mennyi lett volna ebből a tied?

– Öt százalék. Szép summa, mindent megoldott volna! Érted? Mindent! És nem is volt benne rizikó.

– Hát látod, aztán mégis lett!

– Mert feldobtak!

– Na jó, ezt most hagyjuk.

– De úgyis megtalálom az illetőt!

– Ne vesztegesd erre az erőd!

– Megölöm!

– Nagyszerű! Legyen egy gyilkosság is a buliban! Kicsiben amúgy se utazunk!

Brian felpattant. Idegesen járkálni kezdett. Andy látta, mennyire kétségbeesett.

– És mi a terv? Mert valamit csak tervezel tenni? Vagy itt öregszünk meg a sötét, hideg, vizes barakkban, ha előbb nem halunk éhen?

– Még Cipruson felvettem valakikkel a kapcsolatot. Őket érdekelné az áru. És ha kifizetik, vissza tudom adni a pénzt.

– Ez komoly?

– Igen. Ők szöktettek meg. És most arra várunk, hogy innen kijussunk, aztán segítek nekik megtalálni az árut.

– Nem úgy értettem.

– Hanem?

– Hogy az most komoly, hogy te ezt elhiszed? Hogy innen kijutunk, és aztán fütyörészve elindultok kincsvadászatra, majd miután úgy, ahogy volt, egyben megtaláljátok a szajrét, elégedett mosollyal az új barátaid leszámolják a kis tenyeredbe a dohányt, te pedig becsengetsz a műkincsrablók lakásába, hogy meghoztad a tartozásod, csak leveszed belőle a százalékodat, és mint aki jól végezte dolgát, elsétálsz onnan? Mondd, neked teljesen elment az eszed?

– Na látod! Ezért nem akartam neked semmit elmondani!

– Mert? Miért?

– Mert csak fölényeskedni tudsz velem, meg lenézel. Tudom, hogy hülyének tartasz. Pedig az egészet kettőnkért csináltam! Hogy boldogok legyünk!

– Ó, Brian! Ezt te sem hiszed el, ugye? Nekünk nem lett volna szükségünk erre a pénzre!

– Csakhogy nekem is van önérzetem! Te tartottál volna el? Na, azt már nem!

– Nekem nem kellett volna téged eltartanom. Keresel, pontosabban kerestél eleget, míg ki nem rúgtak. Most persze már nyilván más a helyzet, de az is bekövetkezett valamiért.

– Az én szüleim szegények voltak. Nézz a te szüleidre! Apádnak az óradíja annyi, mint amennyit az én apám egész hónap alatt se tudna megkeresni, ha véresre dolgozná a kezét, akkor sem!

– De Brian, ez most hogy jön ide?

– Hogy magamhoz valót kellett volna választanom.

– Ezen elmélkedni már késő. És különben sem vagyonnyilatkozattal ismerkedtünk. Fogalmunk sem volt a másikról.

– Barcelona – mondta halkan, lehajtott fejjel Brian, miközben az elázott cipőjét nézegette. – Tudod, az egyetlen hét volt egész életemben, amikor teljesen, úgy istenigazából boldog voltam. Igen, boldog voltam! Veled! Melletted! Vártam minden este, hogy hívj! Hogy rohanhassak hozzád. Hogy megérinthesselek, hogy érezzem az illatodat, megsimogassam a hajad, érezzem a bőröd finomságát! Csak rád tudtam gondolni, semmi más nem érdekelt, még a meccseken is csapnivalóan játszottam. Minden egyes másodperc fájdalmat okozott, amit nélküled kellett eltöltenem! Végre aztán Londonban feljutottam hozzád! Amikor először öleltelek át meztelenül, beleőrültem a gyönyörbe! Egész életemben erre a pillanatra vártam! Azt akartam, hogy az éjszakának soha ne legyen vége, hogy örökké tartson! Valahányszor szeretkeztem veled, az önkívületig jutottam, annyira kívántalak! Azt akartam, hogy az enyém legyél! Mindenestől! És én soha, de soha nem tudtam volna elképzelni korábban, hogy velem ilyesmi megtörténik. Azt hittem… – Brian hirtelen elhallgatott.

– Mit?

– Hogy ez ezután így is marad.

– Mert? Azután már nem voltál velem boldog?

– Tudod jól! Már több alkalommal elmondtam neked! Az egész szaros életemben te voltál és te vagy ma is az egyetlen jó. Nem, nem arra gondoltam, hogy valami megváltozott volna, és már nem voltam melletted boldog. Hanem arra, hogy te mennyivel jobb vagy nálam! Mennyivel okosabb! Féltem bevallani magamnak, hogy kevésnek tartom magam hozzád. Miközben soha nem lettem volna képes lemondani rólad.

– De akkor miért nem hallgatsz rám sohasem? Miért nem bízol meg bennem?

– Látod, hogy megbízom benned.

– Talán. De már nem vagyok biztos ebben sem.

– Esküszöm, hogy mindent rendbe hozok! És elfelejthetjük ezt az egészet! Kijutunk innen. Meglátod.

– Hogy kijutunk-e, azt nem tudom. Hogy meglátjuk, az biztos.

– És újra átgondoljuk az életünket. A jövőnket!

– Nézd, Brian, pillanatnyilag én már azzal is elégedett lennék, ha a holnapot látnám.

– Haragszol rám?

– Nem haragszom. Csalódott vagyok. És bizonytalan. Mert ha mindezt korábban tudom, talán megakadályozhattam volna, hogy ostobaságot csinálj.

– Sajnálom, hogy nem hallgattam rád.

– Én is.

– Éhes vagy?

– Már nem. És már nem is fázom.

– Kár.

– Miért?

– Mert szerettem volna, ha hozzám bújsz.

– Azt megtehetem így is.

– És megteszed?

Andy nem válaszolt. Mély sóhaj szakadt fel belőle.

– Kérlek, hidd el nekem, tisztában vagyok vele, mennyi mindenen kellene változtatnom, hogy te is felnézhess rám. De átkozottul nehéz! És nehéz ellenállnom a csábításnak, amiről mindig azt gondolom, hogy ha sikerül, rendbe hozhatná az életem.

– És mit értesz azon, hogy rendbe hozni? Azt, ami kialakult? Vagy azt, hogy olyanná akarsz válni, amilyennek csupa külsőségekben elképzelted magad? Azt hiszed, lehetsz más, mint aki valójában vagy? Ó, Brian, bárcsak el tudnám érni, hogy végre képes legyél különbséget tenni a dolgok között!

– ITT LEGYEN SZÍVES ALÁÍRNI, tábornok úr, a jegyzőkönyveket! A leveleket sajnos csak valamivel később tudom hozni, még fordítják – mondta elragadó mosolya kíséretében Omar Torres tábornok titkárnője.

– Hogyan is lesz a mai napom, Eva?

– Mindjárt kezdődik egy értekezlete, az amerikai delegáció fogadóbizottságával. Ezután a nemzetbiztonsági hivataltól Liliana Rufinóval lesz megbeszélése. Sajnos ennek tárgyával kapcsolatban nem tudok érdemben felvilágosítást adni.

– Lefogadom, hogy megint csak fontoskodni akarnak.

– Délután pedig a feleségével van magánjellegű programja.

– Az egészen kiment a fejemből. Nem…

– Nem, nem mondhatjuk le! – szakította félbe a tábornok várható kérdését Eva. – Személyesen ígértem meg señora Torresnek, hogy szabadon hagyom a délutánját.

– Ó! Ezek szerint összeesküdtek?

– Nem, tábornok úr, erről szó sincs. De a lakberendezővel való egyeztetés nem várhat tovább. Így is csúszásban vannak az építkezéssel, és emiatt señora Torres, mondhatni, igen feszült hangulatban van.

– Nekem mondja? Hát jó. Akkor legjobban teszem, ha megadom magam – tette fel a kezét a tábornok.

– Erre semmi szükség, tábornok úr. Nyilvánvaló ugyanis, hogy képtelen lenne rá. Éppen ezért elég lesz annyi, hogy részt vesz a találkozón – zárta le a beszélgetést a titkárnő, és még mindig elragadó mosollyal az arcán kibillegett a tábornok szobájából.

– Csak tudnám, hogy ebben a kócerájban ki is a főnök… – dörmögte a férfi az orra alatt.

Liliana Rufino pontban tizenegykor érkezett. Felkísérték a tábornok irodájába. Omar Torres a nyitott ajtó előtt várta, majd lesegítette a nő feltűnően puha, finom gyapjúból készült kiskabátját. Liliana alakját csokoládészínű, egyszerű ruhája még törékenyebbé tette.

– Minek köszönhetem a látogatást? – kérdezte azonnal a tábornok.

– Bizonyára ön is tudja, mekkora port vert fel a cartagenai bűnszervezet legutóbbi akciója – kezdte Liliana, és leült a tárgyalóasztalhoz. – Nincs rajta mit szépítgetni, nyakig benne vagyunk a pácban.

– Ezt hogy érti?

– Az ügyön már hetek óta dolgozik a brit, az olasz és a ciprusi rendőrség is.

– Volt már ilyen. A kábítószer-kereskedelem világméretű.

– Ez igaz. De ami sokkal rosszabb, az az, hogy az izraeli titkosszolgálat is belépett a nyomozásba.

– Az már más – bólintott egyetértően a tábornok.

– Más bizony. Hogy hogyan keveredtek bele az ügybe, úgy vélem, nem fontos annyira, hogy húzzam vele az időt, és részletezzem. Elég annyit tudnunk, hogy megbízható forrásból értesültem, titkos ügynököket készülnek áthozni Peruba.

– Tudjuk, kiket?

– Tábornok úr, ha tudnánk, már nem lennének többé titkos ügynökök. Csak Limába naponta több mint kétszázezer ember érkezik.

– És Tel-Avivból?

– Miből gondolja, hogy onnan jönnek?

– Igaza van. Egészen biztos, hogy nem onnan fognak.

– Egyetértek. Nos, ami biztos, hogy a bűnszövetkezet egyik tagja a társával ide érkezett, Limába. Az az ember, akinek az akciója ezt az egész nemzetközi hercehurcát kirobbantotta. Egyes feltételezések szerint továbbrepültek Kolumbiába, de ennek a nemzetbiztonsági hivatalban utánanéztünk, és semmi alapja. Minden bizonnyal a szemünk előtt vannak, azért nem látjuk őket.

– Azt akarja ezzel mondani, hogy itt rejtőzködnek valahol a fővárosban vagy a környékén?

– Pontosan.

– Értem. És ez mennyiben tartozik az elhárításra? Azaz rám.

– Ön a közvetett parancsnoka a rendőrségnek.

– Igen, ezt tudom.

– Utasítsa őket, hogy indítsanak hajtóvadászatot!

– Kétlem, hogy ne keresnék őket.

– Mindeddig úgy tűnik, hogy nem elég hatékonyan. Emlékeztetném, hogy nekünk, most a választások előtt, nem hiányozna egy újabb nemzetközi botrány. Peru megítélése amúgy sem egyértelmű a Panamából rajtunk keresztül hálózatba juttatott kábítószer miatt.

– Mit javasol?

– Hogy a perui hatóságok találják meg őket hamarabb. Mert az izraeliek, ha itt lesznek, egykettőre meg fogják. És akkor nem kerülhetjük el a nemzetközi sajtó érdeklődését, és megint egy panamaihoz hasonló ügy miatt kerülünk reflektorfénybe.

– Megteszem, amit tudok.

– Mindnyájunk érdekében remélem, hogy sokat tud.

Liliana Rufino sietős léptekkel hagyta el az elhárítás épületét. A szomszédos utcában Barukh Brodsky várt rá.

– Anna, egész idefelé jövet az járt a fejemben, nem túl kockázatos-e bemenni az oroszlán barlangjába.

– Hogy érted?

– Hogy még fel is hívjuk a figyelmüket arra, hogy Izraelből titkos ügynököket telepítenek ide. Hogy ezzel nem sodorjuk-e veszélybe Carlát és Yaakovot.

– Nem volt más választásunk. És előtte egyeztettem a tervet Lewinson tábornokkal. Mi ketten, vagy négyen is akár, soha nem bukkannánk a nyomukra. Nincsenek hozzá eszközeink, legfeljebb csak a véletlen segíthetne. Arra meg nincs idő. Muszáj volt valami riasztó dologgal hangsúlyt adni a kérésemnek.

– Ennyire ijesztőek lennének az ügynökeink?

– Azok talán nem. De a várható nemzetközi botrány igen. Torresnek elemi érdeke, hogy a jelenlegi kormány maradjon a székben. Különben fuccs a jó kis zsíros állásának.

– Akkor is kockázatos lépés volt ezt megtenni.

– Kockázatos vagy sem, megtettem. Figyelni fogjuk a kommunikációs csatornáikat, és ha szükséges, lépünk. Abban pedig majdnem biztosak lehetünk, hogy Carla és Yaakov nem fognak gyanúba keveredni. Egyrészt jó kiképzést kaptak, másrészt valódi szerelmespár. Értük aggódnék a legkevésbé.

– És kiért inkább?

– Hagyjuk. Nem fontos.

– Rendben van. Viszont a majdnem biztos korántsem ugyanaz, mint a teljesen biztos.

– Ugyan, Barukh! És mi a biztos?

– Márpedig a föld nem nyelhette el őket! – csapott újra az asztalára tajtékozva a főfelügyelő.

Ignacio Ortega kora reggel óta tartotta az eligazítást Brian Scott ügyében a limai rendőrkapitányság harmadik emeleti irodájában. A nyomozók és az operatív csoport tisztjei napok óta forró nyomon voltak, de gyakorlatilag mindegyik zsákutcába vezetett.

– Az nem lehetséges, hogy egyik repülőtéren sem tűntek fel! Szellemek lettek? Köddé váltak? Bizonyosan nem! Igaza lesz Torres tábornoknak. Itt kell lenniük valahol a szemünk előtt! Azért nem látjuk őket! Azt akarom, hogy minden egyes házba nézzenek be! Minden egyes helyet kutassanak át! Még a piros lámpánál álldogáló közlekedési rendőröknél is legyen róluk fénykép! És a patkánylyukakba is dugjanak kamerákat! Találják meg őket, a szentségit, mert az elhárítás a fejemet veszi! Tudják, mivel állunk szemben? Az ügyben nyakig benne van az izraeli titkosszolgálat és fél Európa kábítószer-ellenes rendőrsége. A nyavalyának se hiányzik egy nemzetközi botrány! Ráadásul a választások előtt! Az óceán túloldalán nem olyan mércével mérnek, mint itt! Kapják össze magukat, a kurva életbe!

– Ki kellene egészíteni a létszámot, főfelügyelő úr. Sajnos nem vagyunk elegen.

– Elegen? Szerintem ehhez a semmihez még sokan is vannak! De legyen! Adok az ügyeleti csoporttól még húsz embert. Álljanak rá! A külső területekkel kezdjék. Hol bújhattak el? Ahol sok az ember, túl kockázatos. Tehát? Ahol nincsenek sokan! Minden egyes elhagyatott épületet és gyárudvart vizsgáljanak át a város húsz kilométeres körzetében. Végezzenek megfigyeléseket, bírják szóra a lakosságot! Vessenek be kutyákat, mit bánom én! De legkésőbb két napon belül információkat akarok, és letartóztatást. Vagy a holttestüket!

CARLA ÉS YAAKOV fürdőköntösben ült a szalon zsebkendő nagyságú teraszán, éppen a reggelijüket készültek elfogyasztani, amikor kopogás hallatszott. Yaakov felpattant és kinyitotta az ajtót. A küldönc üzenetet hozott Carla részére.

– Kitől jött?

– Nincs ráírva.

– Megnézed, drágám?

– Neked címezték!

– Előtted nincsenek titkaim.

– Ezt egyrészt reméltem is, másrészt pedig nem nagyon hiszem. Mert egészen biztos, hogy vannak!

– Ne legyél féltékeny. Kell, hogy legyenek! Másképp unalmas is lenne, nem igaz? Na, lássuk. Ó, Liliana Rufino írt! Azt kéri, ha nincs más programunk, délben legyek a szálloda előtt, felvesz kocsival és elmegyünk a kedvenc helyére kicsit vásárolgatni. Kinézett egy isteni sárga ruhát, és ki akarja kérni a véleményem. Javasolja, hogy csináljunk egy csajos délutánt, és ha végeztünk, meg is ebédelünk, tud a közelben egy kiváló éttermet, telis-tele nem hizlaló finomságokkal. És azt mondja, a fiúkat hagyjuk egy kicsit magukra, nekik is jót fog tenni.

– Jó tartalmas levelet küldött neked ez a señora Rufino. Aztán honnan tudja, hogy nekem ez jól fog esni?

– Édesem, nem azt írta, hogy jól fog esni, hanem hogy jót fog tenni. Különben is pár óra gyorsan eltelik, nem kötözhetsz magadhoz!

Yaakov áthajolt az asztalon.

– Jut eszembe… – súgta buján Carla fülébe –, és ha te kötöznél le engem, mielőtt elmész?

– Yaakov!

– Jó, tudom – huppant vissza megregulázva a helyére a férfi. – Tudom. Előbb a munka.

A sárga ruha valóban tökéletesen állt Anna Wexler sportos alakján. Tényleg kár lett volna az üzletben hagyni. Vásárlás után taxiba ültek, hogy időben az étteremhez érjenek. A Las Palmas teraszát kellemes, déli fekvése miatt még októberben is kora délutánig nyitva tartották. Nem engedték le a korallszínű ernyőket, így a nap sugarai szeretettel dédelgették a rattangarnitúrák kényelmében ejtőző vendégeket. Anna és Carla könnyű salátát választottak, csiliszószos sült hússal, utána vaníliás pohárkrémet és kávét kértek.

– Megkaptam egy jelentést. Eddig úgy látszik, a tartalma nem keltette fel Ortega embereinek az érdeklődését.

– Mi van benne?

– Nos, a főváros déli peremkerületénél van egy egészségügyihulladék-lerakó hely, bizonyos Relleno Sanitario Portillo Grande, és a mellette lévő, több éve kiürített katonai táborból egy autót látott távozni egy kamion sofőrje, amikor rakományt vitt a telepre.

– Sajnos, nem tudom felmérni, mindez mennyire lehet szokatlan.

– Ismerem a terepet, néhány éve, amíg működött, a hivataltól jártunk oda. Kietlen hely, homok, agyag, kő, néhány elöregedett fa meg szárazságtűrő bokor. Szinte sivatag. Rejtőzködésre, amennyiben valaki bírja a viszontagságokat, kiváló. Egyórányira van a város központjától, és mégis olyan, mintha egy elátkozott bolygóra léptél volna.

– Gondolod, hogy ott vannak?

– Csak egy megérzés. Szimat. Nem tudom. Miért megy be egy kocsi erre a területre? Utánanéztem, évek óta teljes zár alatt van, sőt megközelíteni is tilos. A kamionosnak, aki minden héten háromszor megy a szeméttelepre, és még soha nem látott ott senkit, feltűnt egy onnan kihajtó furgon. Véleményem szerint e mellett az információ mellett nem szabad elmenni.

– A rendőrség ezek szerint nem állhat a helyzet magaslatán…

– Nem a védelmükben mondom, de nehéz elképzelni az itteni állapotokat. Itt mindenki függ valakitől. Átláthatatlan a szövevény, kinek mi áll az érdekében, vagy éppen mi sérti. Hatalmas a szegénység és nagyon elterjedt a korrupció, úgyszólván a mindennapok magától értetődő része. A hatóságok és a vezetőik meg kiszolgálják a hatalmat, mert akkor megtarthatják az életszínvonalukat. Megvásárolják egymást, akit pedig nem lehet megvenni, azt az ellenségüknek tekintik, és azonnal összefognak, hogy az illetőt ellehetetlenítsék.

– Szép kis hely. Hogy lehet ezt túlélni? Már ha szeretnél tükörbe is nézni…

– Itt, ha valamennyire független akarsz maradni, meg kell tanulnod erősnek lenni, és egyedül harcolni. Ahogy egy zuhanó repülőn sincsenek ateisták, úgy egy ilyen szétkorhadt rendszerben sincsenek moralisták. Amikor a gyereked éhezik, hamar lejjebb adsz a tartásodból. És ezt a hatalom soha nem mulasztja el kihasználni.

– Meg kellene tudnunk, hogy valóban Brian Scottról és… Andy Benson-Collinsról van-e szó – mondta Carla.

Anna figyelmét nem kerülte el, hogy a második név kimondása előtt Carla rövid szünetet tartott, és egy picit változott a hangszíne.

– Ma éjjel be kell jutni a táborba. Nincs vesztegetni való időnk. Barukh és én elviszünk titeket, és biztosítjuk a terepet. Megszereztem az alaprajzot. Eszerint egyetlen olyan melléképület van, amely alkalmas lehet a rejtőzködésre, és nincs nagyon belül. Ez pedig az őrtorony melletti egykori ellátóbarakk. Amennyiben nem sikerül egyértelmű bizonyítékot szereznünk, hogy ők azok, megfigyelő berendezéseket kell elhelyeznünk.

– Rendben van. És ha ők azok?

– Akkor lépünk.

– De nem adjuk fel őket, ugye?

– Persze hogy nem – vágta rá Anna, és hosszan Carla arcát fürkészte. – Még csak az kéne! Mi nem azért vagyunk, hogy a perui rendőrség munkáját segítsük! Köszönjük nekik a felderítést, ellepték a fővárost és a kültereit, erre mi, négyen nem lettünk volna képesek. Több száz oldalnyi jelentés született az ügyben, átnéztem valamennyit, hála a csatornáinknak, és ez fennakadt a szűrőn. Innentől mi jövünk.

– Mit fogunk tenni?

– Elvisszük őket Izraelbe, és ott állnak bíróság elé.

– Erre a lehetőségre én is gondoltam már, de…

– Nézd, Carla, mindent részletesen egyeztettem Lewinson tábornokkal. Ha ezek itt ketten a dél-amerikai börtönök egyikébe bekerülnek, az életben nem hallunk többé róluk. Ép ésszel fel nem lehet fogni, milyen helyek vannak. Arról nem beszélve, hogy az izraeli titkosszolgálat hírnevének az innen való kiszállításuk mit fog jelenteni.

– Azt, hogy a legjobb és a legerősebb a világon.

– Pontosan. És hogy bármit megtehet. Ezt pedig nem árt, ha egyes rezsimek észben tartják. Ha tudjuk, hogy hol vannak, kivinni őket nekünk gyerekjáték lesz!

Az egészségügyihulladék-lerakót észak felől kerülve érkeztek a tábor egykori bejáratához. Szerencsére tiszta volt az ég, így fényszórók nélkül, útmonitorok segítségével haladhattak a főúttól egészen a kapuig. A hibrid autó hangtalanul suhant a néma, magányos tájon át.

– Különös hely – suttogta Yaakov. – Valóban olyan, mintha egy másik bolygón lennénk.

– Ide is elért a végzetük! – válaszolt halkan Anna. – A kormány oligarchái az Andok lábainál őshonos fajokat kivágatták, és kihasználva, hogy a kininfa világpiaci ára egy év alatt megháromszorozódott, jó pénzért eladták. Aztán, hogy befogják a tiltakozó világszervezetek száját, no meg hogy legyen némi árnyékuk is, gyorsan növő kéklevelű eukaliptuszokat telepítettek mindenfelé, ami viszont minden más növényt kipusztított maga körül, s mire észbe kaptak, elindult a termőföldek elsivatagosodása. Meg sem lehetne számolni, hány ilyen elhagyott, egykor pazar, mára terméketlenné tett föld szabdalja fel a hegység lankáit.

– Megérkeztünk – szólalt meg fénytelen hangon Brodsky. – Úgyhogy a National Geographicről váltsunk át valamilyen akciócsatornára, ha kérhetem.

– Természetesen – válaszolta kedves hangon Anna, miközben a pillantásával át tudta volna döfni a legtöbbször savanyú uborkaként viselkedő Barukhot. – Innen gyalog kell mennetek. Kelet felé tartva pár perc alatt eléritek az épületet. A kocsival Barukh behúzódik a domb mögé, és tartja a kapcsolatot a központtal. Én kiszállok veletek, és az őrtorony alatt várok rátok. Adó-vevők? Tájolók? Kamerák? Oké! Indulhatunk!

A sárgásvörös talaj már nem volt nedves, de még nem is porzott a lépteiktől. Néha, egészen halkan, megroppant egy-egy ág a talpuk alatt. Hajnali két óra volt. Carla időnként a tájolóra pillantott.

Az emelkedőn kirajzolódott az alacsony épület körvonala. A hátsó sarkánál egy hordó állt, kissé távolabb néhány elgyötört fát lehetett látni.

Elérték az épületet. Ekkor az ajtó élesen csikordult bele a némaságba. Carla és Yaakov azonnal lehúzódtak.

Egy magas férfi lépett ki az épületből. Körbepillantott, és megállt néhány másodpercre. Láthatóan fülelt, kezét szorosan a nadrágja oldalán tartotta. Carla és Yaakov a lélegzetét is visszafojtotta. Az esetleges incidenst mindenáron el kellett kerülniük. Carla megszorította Yaakov kezét, és bólintott, hogy akit látnak, nagy valószínűséggel Brian Scott.

A férfi várt. Majd elindult abba az irányba, ahol Carla és Yaakov lapultak. Carla izmai megfeszültek, Yaakov ugrásra készülve néhány centit megemelte fektében a csípőjét, és az alkarjára támaszkodva a levegőben tartotta. Minden idegszálukkal a várható támadásra összpontosítottak.

A férfi néhány lépés után megállt. Egy ideig a terepet kémlelve, mereven előre nézett, majd megfordult, és könnyített magán. Yaakov majdnem elröhögte magát.

Néhány másodperccel azután, hogy az ajtó bezáródott Brian mögött, felegyenesedtek.

– Akkor ezek szerint végeztünk. Nyilván a társa van vele. Indulhatunk is vissza, mostantól Annáéké a terep.

– Én nem így gondolom – válaszolta Carla.

– Hanem? Nem értelek…

– Felszereljük a kamerákat. Ide, a fákra, és teszek egyet az épület oldalához is.

– De minek?

– Hogy megfigyelhessük őket.

– Azt értem, de miért?

– Mert csak Brian Scottot láttuk. Andy Benson-Collinst még nem.

– Felismernéd?

– Persze. És ostobaság lenne beérni annyival, hogy most sebtiben lekapcsoljuk őket. Néhány nap vagy hét elteltével úgyis más állna Brian Scott helyére. Én hagynám, hogy vezessen egy kicsit bennünket. Lehetőleg a megbízói irányába.

– Miért csak Brian Scottról beszélsz? És Andy Benson-Collins?

– Ő más.

– Ezt hogy érted?

– Most nincs idő ezt részletesebben elmagyarázni. Fejezzük be a kamerák elhelyezését!

– Jó. De elmondod?

– Nem is tehetném meg, hogy nem mondom el. Viszont te tedd meg, hogy hallgatsz arról, hogy Brian Scottot láttuk.

– Rendben van – mondta Yaakov rezzenéstelen tekintettel.

– Köszönöm.

– Hogy hallgatok?

– Nem. Hogy nem kérdezel.

Barukh Brodsky negyvennyolc órán keresztül el sem mozdult a monitorok elől. Árgus szemmel vizslatta a képernyőt, hátha valamelyikük feltűnik, és kikockázva elküldheti a felvételt Carlának azonosításra. Andy és Brian azonban rendkívül fegyelmezettek voltak, virradattól a sötétség leszálltáig az orrukat sem dugták ki az épületből. Carla azt az álláspontot képviselte, hogy hagyják kicsit megnőni azt a halat, amit készülnek kifogni. Azt mondta, egész eddigi életét a kábítószer-kereskedelem visszaszorítására tette fel, és hátha ezúttal nem kellene futárokkal beérniük. Barukh ellenállt az ötletnek. Közölte, hogy Brian Scott nem futár, hanem egy veszélyes bűnöző, akinek a számláján annyi minden van, hogy bármelyik országban, ahol van halálbüntetés, kivégeznék. Ezért jó lenne, ha előbújna végre, és Carla azonosíthatná, hogy ő pedig azonnal kiadhassa az evakuálásukra a parancsot. Valamint közölte még azt is, hogy szerinte csak az időt vesztegetik ezzel az ostoba várakozással.

Annát könnyen maga mellé állította Carla. Olyannyira, hogy Anna rögtön el is határozta, hogy egy saját járőrt kocsival a közelben tart, akármi történjen is, nehogy szem elől tévesszék a célszemélyeket.

Másnap hajnalban megszólalt Carla telefonja. Bódultan tapogatott utána az éjjeliszekrényen. Végre fel tudta venni.

– Nézd az adást! – közölte izgatottan Brodsky.

Carla szeméből azonnal kirepült az álom, és bekapcsolta a kameraképeket.

Az ébredő fényben egy terepjáró körvonalait lehetett a barakk mellett látni. Brian és a sofőr kisebb csomagokat pakoltak ki és vittek be az épületbe.

Carla beszólt a fedett vonalon.

– Kellene a rendszáma!

– Nem látni rendesen!

– Közelíts rá, amennyire lehet, Aztán megpróbáljuk összerakni. Fontos lenne, mert ezzel lehetne továbblépni.

– Carla, a fickó Brian Scott?

– Értesítem Annát. A kocsinak a járőr mellett kell elmennie! Talán érdemes lenne követni. Persze a kocsi bárkié lehet. Vagy akár lopott is.

– Carla, még egyszer megkérdezem: az a fickó Brian Scott?

– Sajnos nem látom rendesen.

– Rendben. Legyen így! – adta fel Brodsky a dolgot. – De a te felelősségedre!

A táborban a következő napon semmilyen mozgást nem észleltek, néhány rövidebb éjszakai kint tartózkodást leszámítva. Anna Wexler embere a kocsi nyomában eljutott egy ingatlanközvetítő irodába, ahonnan a tulajdonos autóját emelte el aznapra a szállító. Sikerült azonban lefényképezni a sofőrt, a képet Anna átfuttatta a nemzetbiztonsági ügyelet rendszerén, és a férfi fennakadt a hálón. Rövid nyomozás után eljutottak ahhoz a limai bűnszervezethez, amely bizonyíthatóan kapcsolatban áll a ciprusi akcióval elhíresült cartagenai bűnözők egy csoportjával.

A kolumbiai titkosszolgálat kiderítette, hogy Cartagenában a bűnszövetkezet vezetőinek tudomása van arról, hogy Andy és Brian ellen nemzetközi elfogatóparancs van érvényben, azaz tisztában vannak vele, hogy Brian és Andy lépni sem tudnak, hacsak valahogy meg nem szervezik egy másik személyazonossággal a minél hamarabbi kijuttatásukat az országból.

A szolgálat információi alapján Cartagenában az az elképzelés öltött testet, hogy Andy és Brian amerikai útlevéllel, álnéven csatlakozzanak jövő héten kedden a Machu Picchu környékén egy Philadelphiából érkezett turistacsoporthoz, akik visszafelé néhány napot Bogotában is eltöltenek, ami jól is jön, mert alkalmat adhat Brian Scottnak további találkozók lebonyolítására. Ha esetleg valaki mégis kíváncsiskodna a csoportból, hogy kik ők, és hol voltak eddig, az lesz a válaszuk, hogy az előző csoporttal jöttek, meghosszabbították az utazásukat, maradtak még néhány napig a festői Ollantaytambóban, és most majd velük együtt térnek vissza az Államokba.

Barukh Brodsky, kezében a jelentéssel, felhívta Carlát, és közölte vele, hogy az azonosítás már nem is szükséges, hiszen az, hogy a két, szökésben lévő bűnözőnek új személyazonosságot kívánnak szerezni, egy beismeréssel ér fel. Majd továbbra is Andy és Brian azonnali elfogása és evakuálása mellett érvelt, mondván, hogy így kicsúszhat a kezükből az irányítás, mivel sok-sok ember között mérhetetlenül bonyolulttá válna egy ilyen akció. Ráadásul nem kéne megvárni az útleveleket, mert a hivatalos azonosítás onnantól kezdve könnyen válhat rémálommá, különösen úgy, hogy az amerikai hatóságok is belépnek a képbe. Az adminisztrációs rendszerük nemegyszer tett lapátra kész akciókat a megfontolt lassúságuk következtében.

Carla hallgatta őt egy darabig, aztán kis türelmet kért, mondta, hogy nemsokára visszahívja.

– Drágám, lemegyek a parkba. Muszáj lebonyolítanom egy-két telefont.

– Értem. Fentről nézhetlek?

– Persze! Csak egy kis levegőre van szükségem.

– Levegőd itt is van. Csak tudnám, mit forgatsz a fejedben!

– Yaakov, később beszéljük ezt meg! És ne aggódj, nem lesz semmi baj!

– Tudom. De azért vigyázok rád. Ha nem bánod. Apád a lelkemre kötötte.

– Nem bánom. Sőt! Mindjárt itt vagyok – mondta mosolyogva, és behúzta maga mögött az ajtót.

Több kört is megtett a San Martin tér parkjában. Hosszan beszélt valakivel, erőteljesen gesztikulált, és látszott, hogy tőle szokatlan módon gyakran felemeli a hangját.

Yaakov bámulta az erkélyről ezt a tökéletes, okos és erős nőt. Büszkeség áradt szét benne, hogy mellette lehet, hogy a napjai részesévé tette őt, és fogadkozott, hogy minden erejével igyekszik majd méltó lenni hozzá.

Csak nézte az erkélyről ezt a gyönyörű nőt, majd’ felfalta a szemével az alakját: a széltől rásimuló fehér blúza mögül átsejlő, izgató, barack formájú mellét, a két kezével szinte átfogható derekát, a hegyes, fiús fenekét, a gömbölyű csípőjét, a kecses kezét, karját, a haját, a lába elmondhatatlanul mesés ívét és formáját. Nézte a szeretett lány dühét, amivel a telefonba kiabál, és egyszeriben forróság áradt szét az ereiben. Szétfeszítette a vágy, a tudat és a kivételezettség érzése. Soha életében nem szeretett és nem akart úgy senkit, mint Carla Lewinsont, és attól a pillanattól kezdve érzett így, és tudta is mindvégig ezt, ahogy az első dzsúdóedzésén meglátta őt. Bármelyik másodpercben kész lett volna az életét adni érte.

– Fel vagy dúlva. Kivel beszéltél, drágám? Elmondod?

– Anna Wexlerrel.

– De hívtál még valakit. Láttam.

– Igen. Apát.

– És?

– Végül belementek.

– Mibe?

– Hogy mi is elmenjünk a Machu Picchuhoz. Megkapjuk a nemzetbiztonsági hivatal különgépét, és a csoporthoz való csatlakozásuk helyszínének a közelébe repülünk.

– És? Hogy lesz tovább? Az elfogásukat megszerveztétek?

– Nem. Nem fogjuk el őket.

– Nem értelek. Akkor minek megyünk egyáltalán oda? Ezenkívül tudjuk, hogy Bogotában leszállnak. Nem lenne egyszerűbb a kolumbiai titkosszolgálattal karöltve ott lekapcsolni őket? Lényegesen erősebbek és többen is vannak. A terep is sokkal kedvezőbb egy ilyen akcióhoz. Aztán az ottaniakkal együtt tovább bogozzuk a szálakat, míg el nem repülnek a foglyok Izraelbe.

– Ez így jó elképzelés is lenne. És könnyű, meg valószínűleg sikeres és viszonylag kockázatmentes.

– Akkor? Ezzel mi a baj?

– Yaakov! Elérkezett az idő, hogy megismerd a családunk történetét.

– De hiszen jól ismerem!

– Nem, nem ismered. Azt bizonyosan nem, amit az ideutazásunk előtti napon és éjszakán a nagyanyámtól megtudtam. Ülj le. Ide mellém. Előbb-utóbb úgyis le fogsz.

– Kezdek izgulni.

– Nos, a hír igaz, amit rebesgettek. Dina és Joel Lewinson nem az igazi szüleim. Örökbe fogadtak Bécsben. Tudod, ott születtem. Ekkor voltak ők is ott, állami kiküldetésben.

– És kik voltak a szüleid?

– Az anyám Jozefa Totti volt, aki bűnbe esett, mert szeretett. Lánykori szerelmétől soha nem volt képes igazán elszakadni. De a férfi egy gazember volt. A nagyapám, Bruno Totti, Bécsbe küldte kigyógyulni a lányát. Itt ismerkedett meg a későbbi férjével, Marcus von Lebensberg báróval. Azonban egy végzetes éjszakán előkerült a régi szerelem. Jozefa először nem akart, végül hitt neki, de a férfi megint becsapta. A nagyanyám, Zarah, akit már ismersz, tajtékzott. Elítélte a tulajdon lányát, amiért titokban randevúzgat, és nem képes dönteni a két férfi között. Aztán röviddel ezután, de még az esküvő előtt anyám teherbe esett. A nagyanyám kétségbe volt esve, és követelte tőle, hogy valljon színt Marcusnak. De az anyám hallani sem akart róla. Erre a nagyanyám azt mondta neki, az az ember megérdemli az őszinteséget, mert a házasság még akkor is nagy kihívás, ha minden tökéletesen alakul. Azonban ha az egész eljövendő életét a múltja eltitkolására alapozza, nem tudhatja, ez később hogyan bosszulja meg magát. Azonban Jozefa, az anyám nem hallgatott rá. Végül az ifjú bárót választotta, és Marcus előtt, úgy tudjuk, mindent titokban tartott. A nagyanyám ezt a lépést súlyosan erkölcstelennek ítélte, és eltávolodott a lányától. Nem beszélt soha senkinek arról, ami Jozefával megesett, mert azt mondta, hogy nem az ő titka volt.

– Így lettél te?

– Nem. Így lettünk mi.

– Hogyan? Nem értelek.

– Kiderült, hogy az anyám ikreket várt.

– Ez komoly? Neked van testvéred? Ráadásul ikertestvéred? És olyan, mint te?

– Van, de nem olyan, mint én. Kétpetéjű ikrek vagyunk.

– És? Vele mi van?

Carla hallgatott. Össze kellett szednie magát, mert ráébredt, hogy még soha senkinek nem beszélt erről.

– Az ikertestvérem, Yaakov, azaz a nővérem, Andy Benson-Collins.

Yaakov megnyúlt arccal bámult Carlára.

– Igen. A szemünk egyforma. Más nem. Andy gyönyörű nő. Kreol, barna hajú, olyan alkattal, mint egy gazelláé.

– Na, édesem, te sem panaszkodhatsz. Azért anyuka jó kis genetikai állományt cserdített össze!

– Yaakov, ezt most egy kicsit méltatlannak érzem, az események drámaiságának a tükrében.

– Ne haragudj. Nem akartalak megbántani, csak azt hittem, itt vége a történetnek.

– Nincs vége, sajnos. Marcus von Lebensberg egy gyermekkori, örökletes betegség következtében, amikor mi kétévesek lettünk, váratlanul elhunyt. Az özvegy báróné anyámat mindenéből kiforgatta, állította, nem a fia volt a mi apánk. Anyánk egy udvari szoba-konyhába menekült otthonról. Az egyedüllétben töltött idő felemésztette az erejét. Az anyjához nem mert segítségül fordulni, Zarah-t kemény asszonynak tartotta, aki büszke és soha nem enged. Az apja, akihez még mehetett volna, már nem élt. Tűzszerész volt az igazi nagyapám. Anyánk végül annyira kimerült, hogy meghalt. Állítólag nem lett öngyilkos, csak túladagolta a gyógyszerét. A tragédia, azon felül, hogy napokon át a halott anyánk mellett voltunk, bezárva, kétéves gyerekként, még az volt, hogy a szíve alatt Marcus negyedik hónapos kisfiát hordta.

– Nagyon sajnálom – mondta halkan Yaakov. Mély megrendülés volt a hangjában.

– Minket szétválasztottak, és azonnal örökbe adtak. Andy Angliába került, én a kiküldetés lejárta után Izraelbe. A vér szerinti rokonaink elől eltitkoltak. Hogy miért? A magyarázattal még adósom az élet. Tudod, Yaakov, az anyám, Dina, és az apám, Joel… mert soha nem tudnám rájuk azt mondani, hogy nevelőanyám meg nevelőapám, hiszen tőlük minden elképzelhető gondoskodást és szeretetet megkaptam. Sőt! Megkockáztatnám, hogy sokkal többet kaphattam így. Nem mondom, hogy amikor szembesültem az igazsággal, és ez nem volt olyan régen, ne taglózott volna le a hír. Ugyanakkor ha őszinte akarok lenni, valamit mindig éreztem, a zsigereimben, legbelül. Furcsa, hogy utólag, visszagondolva az életem történéseire, mennyire különös jelentést kapnak bizonyos dolgok.

– Van olyan, hogy hatodik érzék?

– Nem tudom. És hívhatjuk ezt bárminek. Azzal kezdődött, hogy apa mindig különféle megfejtős játékokkal szórakoztatott. Kicsi koromtól imádtam a titkokat, imádtam felderíteni, megoldani rejtélyeket. Sokáig azt hittem, apa valamilyen játékgyárban dolgozik, ahol találós kérdéseket, titkos rejtvényeket meg nyelveket találnak ki. Minden este hozott valami újat! Örökké valamit memorizáltam. Élveztem, hogy csodálkoznak, mennyi minden megy fejből, számok, megoldóképletek, ilyesmi. Talán innen is a vonzalom a mai életemhez. – Carla megállt és egy pillanatra elgondolkodott. Aztán csendes hangon folytatta. – Volt a pincében egy szobám, amiből egy vasajtó nyílt, azt soha nem volt szabad kinyitni, de én megnéztem, és egy föld alatti alagútba vezetett. Apám azt állította, hogy az egy használaton kívüli borospince, és én úgy is tettem, mint aki ezt elhiszi. Esténként levonultam a föld alatti szobámba. És vártam, hogy megjöjjön a testvérem. Ne nevess ki! Aztán mindig sokáig beszélgettünk, de már nem is emlékszem, milyennek élt a képzeletemben. Hosszú haja volt, az biztos. A szüleim azt hitték, a „titkok kamrájában” vagyok, ahogy apám a szobát nevezte, és rejtvényezek. De én a testvéremmel voltam a közös szobánkban, ahol egyformán megosztottuk egymással minden örömünket és bánatunkat. Én soha nem szerettem egyedüli gyerek lenni. Mert a lelkem legmélyéről valami azt súgta, hogy valójában nem vagyok egyedül.

– Nagyon örülök, és nagyon megtisztelve érzem most magam, hogy mindezt elmondtad nekem.

– Tudnod kell mindenről. Nem vehetsz zsákbamacskát! És különben is, hogy állnék a nagyanyám elé?

– Neked meg azt kell tudnod, hogy számomra az is tökéletesen megfelelne, ha zsákbamacska lennél. És most? Andy helyzete egészen új megvilágításba kerül ezáltal, nem igaz?

– Andy a nővérem. Ha rátekintesz a pályájára, a karrierjére, csodálatos nő lehet! Művész! Világhírű festő, és a British Museum művészettörténész kurátora.

– A mindenit!

– Alkotni tud, és ezért rajonganak érte. Neki nincs szüksége, neki nem lehet szüksége arra, hogy pénzért bármi törvénytelent tegyen.

– De hát…

– Yaakov! Mi egy vér vagyunk! Anyám szerelme egy hazug semmirekellő volt, de nem bűnöző. Már ha ő az apánk. Ha a báró, akkor pedig vedd elő a jobbik eszed! Bármit feltennék rá, hogy Andy Benson-Collins ártatlan. Higgy nekem! Ha letartóztatják és Izraelben bíróság elé állítják, soha nem védhetjük meg, és talán soha nem is fog kiderülni vele kapcsolatban az igazság. Börtönbe kerül, mert szeret. Mert szerelmes egy utolsó gazemberbe.

– Mintha visszaköszönne a családi történeted.

– Az anyánké. De tudom, hogy ártatlan. És meg kell őt védenem. A testvérem. Nem fordíthatok neki hátat!

– Akkor hát ezért mesterkedtél annyit, hogy késleltesd az elfogásukat?

– Annak fölöttébb örültem, amikor Anna az evakuálás verziójával állt elő. Bár meg is lepett, ahogy visszagondolok, mert nem ez a protokoll.De ma végül elmondta a telefonban, hogy apám mindenről részletesen tájékoztatta. Abból, ahogy hozzám állt, végig azt a következtetést vontam le, hogy biztosan tud, vagy legalábbis sejt valamit. És mint most kiderült, apám közölte vele azt is, ha csak egy módot lát Andy kimenekítésére, ne habozzon, minden segítséget meg fog kapni. Amit teszünk, az szigorúan tilos. Ez egy magánakció. Még a titkosszolgálat előtt is titok.

– És apádnak vajon miért ilyen fontos Andy Benson-Collins?

– Apámnak én vagyok fontos. És Zarah.

– És Brodsky?

– Ő természetesen nem tud semmit. Ő egy betonfejű bürokrata. Ha kiderülne, azonnal kezdeményezné az eltávolításomat az ügyből, családi összeférhetetlenség miatt. Ráadásul a viselkedésem, valljuk be, a kezére is játszana.

– Megértelek, hogy nem nézheted végig zsebre dugott kézzel a nővéred meghurcoltatását. Különösképpen úgy, hogy hiszel az ártatlanságában.

– Igen, és minden jól is alakult eddig. Mert azt pillanatnyilag nem tudnám megmondani, hogy a dél-amerikai börtönbe kerülést hogyan akadályoztam volna meg. Valószínűleg sehogyan.

– Rendben van. Megértettem mindent. Mit akarsz tenni?

– Annával megbeszéltük, hogy amint megkapjuk a hírt, hogy Andy és Brian elindult a találkozó helyére, gépre szállunk. Ők nyilvánvalóan csak autóval tudnak menni, az egy nagyjából húszórás út Limától, tehát marad időnk az érkezésükre felkészülni.

– És aztán?

– Igazából nem tudom.

– Tessék? – bámult merev tekintettel Yaakov Carlára.

– Valahogyan le kell választanunk Andyt Brianről. Csak tíz percre. Én nem mutatkozhatom előttük, mert Brian fel fog ismerni és lebukunk.

– Találkoztatok már?

– Nagyon durva találkozás volt. Mondhatni, mély nyomokat hagytam benne. Tehát neked kell majd a közelükbe férkőzni. Rólad nem tudják, hogy ki vagy.

– És?

– És aztán beszélek Andyvel. A nővérem. Elmondom, ki vagyok. Feltárok mindent. Hallgatni fog a jó szóra. Ebben biztos vagyok. Ő áldozat, Yaakov! Nem bűnöző!

– Carla, muszáj valamit őszintén megmondanom. Én egy katona vagyok, aki parancsokat teljesít. Teljesen megdermedtem attól, amit most hallottam tőled. Egy ilyen tudatos nőt is képesek ilyen mértékben elsodorni az érzelmei? És ezt, bocsáss meg, de nem hagyhatom! Romantikus elképzeléseid vannak! És ha mégis bűnös? És ha veszélybe sodor minket, vagy még inkább téged? Miért hinne neked? Azt sem tudhatja, hogy egyáltalán a világon vagy.

– Nézd, Yaakov, én már elszántam magam. Még mielőtt letartóztatják és átadják a hatóságoknak, én tudni akarom az igazat. És mivel hiszek a nővérem ártatlanságában, kötelességemnek érzem, hogy ebből a helyzetből kimenekítsem.

– Carla, könyörgök, gondolkozzunk inkább! Találjunk ki valami más megoldást, mert ezt én esztelennek és túlontúl kockázatosnak érzem. Arról nem is beszélve, hogy ha sikertelen ez a beszélgetés, végképp elveszíthetjük őket a szemünk elől. De az is előfordulhat, ismerve a férfi bűnlajstromát, hogy a velük való nyílt találkozás az életünkbe kerül.

– Yaakov! Segítesz nekem?

– Ó, Carla, hát persze hogy segítek, amiben csak szeretnéd. De ez a terv elég ingatag lábakon áll.

– Hát akkor ne a gyengeségeit hangsúlyozd, hanem erősítsd meg!