Rodrigo
García

Búcsú Gabótól és Mercedestől

Egy fiú memoárja
Gabriel García Márquezről
és Mercedes Barcháról
– részlet –

Fordította Totth Benedek

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Rodrigo García: A Farewell to Gabo and Mercedes
HarperVia, New York, 2021

© Rodrigo García, 2021
Hungarian translation © Totth Benedek, 2022

Öcsémnek

Első rész

Entonces fue al castaño, pensando en el circo, y mientras orinaba trató de seguir pensando en el circo, pero ya no encontró el recuerdo. Metió la cabeza entre los hombros, como un pollito, y se quedó inmóvil con la frente apoyada en el tronco del castaño. La familia no se enteró hasta el día siguiente, a las once de la mañana, cuando Santa Sofía de la Piedad fue a tirar la basura en el traspatio y le llamó la atención que estuvieran bajando los gallinazos.

– Cien años de soledad

Ekkor, a cirkuszra gondolva, odament a gesztenyefához, és vizelés közben is a cirkuszra szeretett volna gondolni, de már nem lelte fel az emlékét. Válla közé húzta a fejét, mint a csirkék, s úgy maradt mozdulatlanul, homlokát a gesztenyefa törzsének támasztva. A család csak másnap találta meg, délelőtt tizenegykor, amikor Irgalmas Szent Zsófia kivitte a szemetet a hátsó udvarba, és felfigyelt a le-leszálló keselyűkre.

– Száz év magány*

* Székács Vera fordítása.

1

Gyerekkorunkban apánk megígértette velem meg az öcsémmel, hogy együtt töltjük vele a 2000-es év szilveszterét. Kamaszkorunkban aztán sokszor emlékeztetett bennünket erre az ígéretünkre, ami engem kifejezetten zavart. Végül arra jutottam, hogy így akarja kifejezni azt a vágyát, hogy akkor még életben legyen. Hetvenkét éves lesz, én meg negyven, amikor véget ér a huszadik század. Ezek a mérföldkövek felfoghatatlanul távolinak tűntek egy tizenéves fiú számára. Miután felnőttünk, az ígéretünk ritkán került szóba, ennek ellenére együtt töltöttük apánkkal az új évezred beköszöntét kedvenc városában, Cartagena de Indiasban.

– Megállapodtunk benne, te meg én – mondta apám félénken, talán mert akkor már kicsit ő is szégyellte, hogy ennyire ragaszkodott ehhez a dologhoz. – Így van – mondtam, és soha többé nem beszéltünk róla. Aztán még tizenöt évig velünk maradt.

Valamikor a hatvanas évei vége felé megkérdeztem tőle, min gondolkodik éjszakánként, miután lekapcsolja a villanyt.

– Azt hiszem, azon, hogy a dolgok hamarosan véget érnek. – Majd mosolyogva hozzátette: – De még van időnk. Még nem kell túlságosan aggódni. – Optimizmusa őszinte volt, nem csak azért mondta, hogy megnyugtasson. – Egy nap arra ébredsz, hogy megöregedtél. Csak így egyszerűen, minden előjel nélkül. És ez elég megdöbbentő – tette hozzá. – Évekkel ezelőtt hallottam, hogy az írók életében eljön az az idő, amikor többé már nem tudnak hosszú könyveket írni. Nem képesek a fejükben tartani egy terjedelmes regény hatalmas felépítményét, nem tudják bejárni annak csalóka tájait. Ez így igaz. Most már én is érzem. Úgyhogy mostantól rövidebb műveket írok.

Nyolcvanéves korában megkérdeztem tőle, hogy milyen érzés ennyi idősnek lenni.

– Ebből az életkorból igazán lenyűgöző a látvány. De közel már a vég.

– Félsz?

– Csak végtelenül elszomorít.

Amikor visszagondolok ezekre a pillanatokra, mindig őszintén megrendülök, hogy milyen készséges volt, főleg, ha figyelembe vesszük, milyen kegyetlenek ezek a kérdések.

Második rész

Entonces cruzó los brazos contra el pecho y empezó a oír las voces radiantes de los esclavos cantando la salve de las seis en los trapiches, y vio por la ventana el diamante de Venus en el cielo que se iba para siempre, las nieves eternas, la enredadera nueva cuyas campánulas amarillas no vería florecer el sábado siguiente en la casa cerrada por el duelo, los últimos fulgores de la vida que nunca más, por los siglos de los siglos, volvería a repetirse.

– El general en su laberinto

Aztán keresztbe fonta a karját a mellén, és hallgatta a rabszolgák csengő hangját, ahogy az esti imát énekelték a cukorprések mellett, és az ablakon át elnézte, amint Vénusz gyémántja örökre letűnik az égen; nézte az örök havat meg a frissen kihajtott folyondárt, amelynek sárga harangocskáit nem látja már kinyílni szombaton, a gyász miatt bezárt házban, ahol most utolsókat lobban egy élet lángja, mely nem támad fel soha többé, míg a világ világ.

– A tábornok útvesztője*

* Tomcsányi Zsuzsanna fordítása.

14

Újra Los Angelesbe repülök, hogy még néhány napot a vágószobában töltsek. A második este korán lefekszem, de miután lekapcsolom a lámpát, aggódni kezdek, hogy az éjszaka közepén megszólal a telefon. Amikor megtörténik, halálra rémülök. Az öcsém van a vonalban, nyugalmat erőltet a hangjára.

– Nagyon magas a láza. Az orvos azt mondja, hogy jó lenne, ha hazajönnél.

Miután leteszem a telefont, jegyet foglalok egy korai gépre a mobilomon, aztán ébren fekszem a sötétben. Végtelen szomorúság tör rám, az öcsém, az anyám és magam miatt. Az öcsémmel Mexikóban és Spanyolországban nőttünk fel, a család mindkét ága Kolumbiában élt, ezért mi négyen nagyon erős kapcsolatban voltunk, mint egy csapat, egy négytagú klub. Most úgy néz ki, hogy a klub elveszíti az egyik tagját. És ez nagyon lesújt.

Másnap a repülőgépen egy pillanatra elbizonytalanodom, hogy Mexikóvárosba tartok, vagy onnan jövök-e. Ilyen zavaros volt az utóbbi néhány nap. A poggyászfelvétel és az útlevél-ellenőrzés közben a reptérről felhívom az öcsémet.

– Kevesebb mint huszonnégy órája van – mondja.

A kurva életbe. Hogyan lettek ilyen hirtelen a hónapokból hetek, most meg már kevesebb mint egy nap? Azok után, hogy tucatnyi ápolónővel, sebésszel, onkológussal, tüdőspecialistával, főorvossal és gerontológussal konzultáltunk, akik mind határozottan elzárkóztak attól, hogy jövendölésekbe bocsátkozzanak, ezt az új jóslatot végtelenül kegyetlennek érzem. Apám kardiológusa minden alkalmat megragadott, hogy elmagyarázza, mi a különbség a lehetséges és a valószínű között. Most viszont már a bizonyosságnál tartunk. A szakértelem, amellyel megállapítják, hogy egy napon belül meg fog halni, figyelemre méltó ugyan, valójában azonban nincs mögötte semmi mélyebb tudományosság. A veséi leállnak. Vérének káliumszintje megnő. Amitől megáll a szíve. Ugyanúgy végzi, mint korábban száz- és százmillió sorstársa. Az élet, bármilyen ősi, és akárhányszor élték is le, továbbra is könyörületesen kiszámíthatatlan marad. Amikor a halál ilyen közel kering, ritkán okoz csalódást.

Ahogy a poggyászkiadó felé sétálok, csorogni kezdenek a könnyeim.

Harmadik rész

Amaneció muerta el jueves santo. La enterraron en una cajita que era apenas más grande que la canastilla en que fue llevado Aureliano, y muy poca gente asistió al entierro, en parte porque no eran muchos quienes se acordaban de ella, y en parte porque ese mediodía hubo tanto calor que los pájaros desorientados se estrellaban como perdigones contra las paredes y rompían las mallas metálicas de las ventanas para morirse en los dormitorios.

– Cien años de soledad

Nagycsütörtökre virradóra csakugyan meghalt. (…) Egy kis ládában temették el, alig volt nagyobb a kosárnál, amelyben Aurelianót elhozták, s a temetésre nagyon kevesen jöttek el, részben azért, mert már nemigen akadt, aki emlékezett rá, másrészt mert dél volt, és akkora hőség, hogy a bódult madarak úgy csapódtak neki a falaknak, mint a sörét, átszakították az ablakok szúnyoghálóit, és holtan estek le a szobákban.

– Száz év magány*

* Székács Vera fordítása.

22

Röviddel azután, hogy apám halála nyilvánosságra kerül, a titkárnője e-mailt kap egy ismerősétől, akivel nagyon rég nem beszéltek. Az ismerőse azt kérdezi, tudjuk-e, hogy Úrsula Iguarán, a Száz év magány egyik leghíresebb szereplője is nagycsütörtökön hunyt el. Az e-mailbe bemásol egy részt is a regényből, és amikor újra elolvassa, apám titkárnője felfedezi, hogy Úrsula halála után bódult madarak repültek neki a falaknak és hullottak holtan a földre. Hangosan felolvassa, és közben egész biztos, hogy ő is a halott madárra gondol, amit aznap találtunk. Rám pillant, talán abban reménykedik, hogy elég bolond vagyok, hogy kifejtsem a véleményemet a különös véletlennel kapcsolatban. De én csak annyit tudok, hogy alig várom, hogy újra elmesélhessem mindezt.

Negyedik rész

…volando entre el rumor oscuro de las últimas hojas heladas de su otoño hacia la patria de tinieblas de la verdad del olvido, agarrado de miedo a los trapos de hilachas podridas del balandrán de la muerte y ajeno a los clamores de las muchedumbres frenéticas que se echaban a las calles cantando…

– El otoño del patriarca

…alkonya utolsó fagyott leveleinek tompa zúgásán lebegett tova a feledés igazságának sötét hazája felé, rémülten kapaszkodva a halál csuklyás köpönyegének rothadt rongyfoszlányaiba, és nem hallva meg a tomboló tömeg éljenzését, mely halála örömhírére örömhimnuszokat énekelve tódult az utcákra…

– A pátriárka alkonya*

* Dely István fordítása.

28

Másnap, péntek reggel földrengés emlékeztet minket, hogy az élet nem áll meg. Azoknak a vendégeinknek, akik a világ földrengésmentes vidékeiről érkeznek, ez az élmény csak még jobban felerősíti az út hallucinációszerűségét. Valamivel később felhívják anyámat, hogy a mexikóvárosi Művészetek Palotájában szeretnének nyilvános megemlékezést tartani apám emlékére, amelyre a mexikói és a kolumbiai elnök is eljönne. Örömmel beleegyezünk, de az tagadhatatlan, hogy nem lesz könnyű négy napot várni, hogy továbbléphessünk.

Barátok érkeznek közelről és távolról. Mintha egy koktélpartiba csöppentünk volna, egy virrasztás, amelyen italokat és rágcsálnivalót szolgálnak fel. Anyám fáradhatatlanul fogadja a vendégeket, kedveskedik, kérdezősködik, kifejti a véleményét. Olyan emberek is érkeznek, akikről eddig még csak hallottam, olyanok, akikkel az utóbbi években barátkoztak össze a szüleim, azután, hogy Los Angelesbe költöztem. A csoport jól tükrözi az érdeklődésüket: minden korosztály, foglalkozás és társadalmi réteg képviselteti magát. Anyám néhány vendéget külön, személyesen fogad, köztük két volt köztársasági elnököt is. Szomorúsága és nyilvánvaló kimerültsége ellenére mindenkivel szívélyes és türelmes. Néhány látogatóra szigorú megjegyzéseket tesz, miután távoznak, némi keserűséggel és gyilkos humorral fűszerezve. Nem bocsát meg azoknak, akik nem keresték azután, hogy apa állapota romlani kezdett, és arra sem vették a fáradságot, hogy néha megkérdezzék, mi van vele. Ez a lista azonban rövid, de ha valaki felkerül rá, annak annyi.

Egy másik alkalommal az öcsémnek szólnak, hogy az egyik nagy egyetem rektora várja az ajtóban. Amikor kimegy hozzá, a férfi elmond egy jól felépített, de száraz dicshimnuszt, ami leginkább egy politikai kampánybeszédre emlékeztet, majd szertartásosan megöleli az öcsémet, és szó nélkül távozik.

Apám egyik fivére érkezik a feleségével, és egy unokatestvérünk is beállít a családnak abból az ágából, akikkel harminc éve nem találkoztam. Ez az unokahúgom Cartagenában nőtt fel, és most egy kisvárosban lakik, Maine-ben, hozzáment egy helybelihez, és tele van nagyon vicces sztorikkal arról, hogyan alakította át a helyi kulturális sajátságokat a saját szája íze szerint, ahelyett, hogy ő alkalmazkodott volna. Ezek a történetek eszembe juttatják, hogy apám családja milyen szenvedélyesen szereti a túlzásokra épülő, túlcifrázott anekdotákat. Ragadd meg a hallgatóság figyelmét, és ne engedd el többé. Egy jó történet mindig érdekesebb, mint az igazság. Egy jó történet maga az igazság.

Egyik délután apám titkárnője telefonál. Aggódik, hogy a kórházi segédeszközöket kölcsönző cégnél mindenki tudja, hogy apám melyik ágyban hunyt el. Aztán hozzáteszi, hogy attól tart, valaki majd el akarja adni vagy meg akarja szerezni, mint valami morbid emléktárgyat. Ezért aztán úgy döntünk, inkább megvesszük az ágyat. Egyelőre szétszereljük és félretesszük a garázs egy eldugott zugába, hogy ne legyen szem előtt, amíg kitaláljuk, mihez kezdjünk vele. Anyának nem szólunk erről, tudjuk, hogy nem szeretné, ha az ágy a házban lenne. Azt mondaná, azért van ott, mert őrá vár.

Az öcsém elhozza a halottasházból az urnát apám hamvaival. Nem volt könnyű kiválasztani a megfelelőt. Anyánk egy nem túl drága, de nem is túl olcsó, elegáns, de diszkrét urnát szeretett volna. Úgy tűnik, elfogadhatónak találja az öcsém választását, bár csak egy rövid pillantást vet rá. Megkér, hogy a megemlékezésig apám dolgozószobájában tartsuk, és szerez egy sárga selyemkendőt, hogy belecsomagoljuk az urnát. Aztán, valószínűleg a fáradtság miatt, eszembe jut, milyen jó ötlet lenne, ha a lányaim és az öcsém gyerekei lefotózkodnának az urnával. Meghökkennek, aztán mégis lázba hozza őket a különös javaslat, úgyhogy oda is állnak, meggyötörten, de nevetéstől fuldokolva. Mégis mit mást csinálhatna az ember, ha arra gondol, hogy a nagyapjából másfél kiló hamu lett?

A tor három teljes napig tart, és bár nagyon kimerítő, mégis életmentőnek bizonyul. Hétfőn, a megemlékezés napján egyedül ülök a reggelizőasztalnál. Ahogy felnézek a tányéromból, egy tökéletes kis szivárványt fedezek fel apám székének háttámláján. A reggeli napfény megtörik az üvegfalon, amely néhány nappal ezelőtt megölte a kismadarat. Hétfő délután már csak a kemény mag marad, néhány tucatnyian gyűlünk össze a kertben, hogy közös fotót készítsünk, mielőtt az autókból és taxikból álló konvoj elindul a Művészetek Palotájába. Ahogy a csoport szétszéled a kertben, anyám kiadja a parancsot: „Aquí nadie llora!” (Senki se sírjon!)

A Művészetek Palotája felé még az autóban megkérdezem egy barátomat, hogy tudná-e vinni az urnát, amikor kiszállunk és keresztülvágunk az épületen. Nem akarom, hogy lefotózzanak az urnával, ez magánügy, és nem szeretném, ha egy ilyen fénykép megjelenne a sajtóban.

Ott gyülekezünk, ahol kiszállunk az autókból, és követjük az intézet igazgatóját, aki felkísér bennünket az emeletre, aztán átvágunk a termeken, míg végül egy ajtón belépve kissé váratlanul egy hatalmas csarnokban találjuk magunkat. Nem tudom, mire számítottam, de ami ott fogad, az elég ijesztő. Az alsó szinten, egy nagy pódium közepén helyezték el az urnát, és sárga rózsákat raktak köré. Mindkét oldalán hosszú széksorokat állítottak fel a vendégek részére. Az urnával szemben azonban egy hatalmas emelvény áll, amelyen több mint száz fotós, videós és tudósító foglal helyet. Mi az első sorban ülünk, az elsőként érkező barátok és magas rangú vendégek között. Egyértelmű, hogy szeretnék, ha pár percig őrt állnánk az urna előtt. Az öcsémmel odakísérjük anyát, és megállunk, ahol kérik. A vakuvillogás sortüze szürreálissá teszi ezt az amúgy is nagyon furcsa pillanatot. Nem tudok nem azokra az ismerősökre gondolni, akik szerte a világban talán minket néznek. Mintha nem is én állnék ott, hanem csak egy öltönyös fickó, valahol három és ötvenhárom év között, aki megpróbál mindent megtenni, hogy ne hívja fel magára a figyelmet. Utánunk az öcsém családja áll őrt, végül pedig a feleségem és a lányaim. Az egyikük, aki rettenetesen szorong minden nyilvános eseményen, később elmeséli nekem, hogy nagyon fájdalmas élmény volt, szinte elviselhetetlenül. Nagyon sajnálom őt. Egy ilyen személyes pillanatban, egy ilyen szomorú esemény kapcsán a nyilvánosság előtt szerepelni, ráadásul mindezt a kamaszkor legviharosabb időszakában, valóban kínszenvedés lehetett neki.

A következő két órában csak ülünk, és nézzük, ahogy ezrek és ezrek jönnek leróni kegyeletüket, miután órákig várakoztak odakint a szemerkélő esőben. Sokan virágot, emléktárgyakat, szobrocskákat vagy medálokat helyeznek az emelvény elé, amelyen az urna áll. Mások apám könyveit hozzák, vagy cetliket, amelyeken részvétükről és szeretetükről biztosítják őt, egyesek a Mesternek címezik üzeneteiket, a legtöbben azonban bizalmasan Gabónak vagy Gabitónak szólítják. Mindez újra emlékezetet rá, hogy apánk másoknak is nagyon sokat jelentett.

Az esemény jó alkalomnak bizonyul, hogy szót váltsunk olyan ismerősökkel és barátokkal, akiket addig még nem láttunk, vagy akikkel rég nem találkoztunk. Még néhány járókelőt is kiszúrok, aki a gyászolókkal együtt bejön. Jelzem nekik, hogy menjenek át a csarnok másik végébe, ahol gyorsan meg is beszéljük, hogy kivel mi történt az utóbbi időben. Ezeknek a találkozásoknak köszönhetően végül egész elviselhető lesz az esemény.

Aztán ahogy gondolataimba merülve ülök, elkezdem alaposabban szemügyre venni az előttem elhaladó gyászolók arcát. Egyszer csak eszembe jut apám egyik mondása, hogy mindenkinek három élete van: a nyilvános, a magán és a titkos. Egy pillanatra bevillan, hogy talán olyanok is vannak itt, akik apám titkos életéhez tartoztak. Mielőtt azonban túlságosan belemerülhetnék ebbe a gondolatmenetbe, egy trio vallenato érkezik, megállnak a ravatal előtt, és eljátszanak egy dalt apámnak. Ünnepi lesz a hangulat, nagyon jólesik.

Közben szólnak, hogy leszállt a kolumbiai elnök gépe, és az elnök már idefelé tart. Hamarosan be is lép a csarnokba vendéglátójával, a mexikói elnökkel. Kellemes meglepetés, hogy szüleim sok barátja ugyanazzal a járattal érkezik, a vendégek újabb hulláma nekünk is erőt ad. Anyám nagyon vidáman, megrendülés nélküli örömmel fogadja őket. „¿Qué te parece todo esto?”, kérdezi. (Mit szólsz ehhez az egészhez?)

Aztán eljátsszák mindkét ország himnuszát, amitől megváltozik a hangulat. A kolumbiai elnök, aki nagyjából velem egyidős, hosszú évek óta ismerte apámat, és már azelőtt barátok lettek, hogy elnökké választották. Nem sokat kertel. Gabo a legnagyobb kolumbiai, aki valaha élt, mondja. Anya büszkén nézi őt, mintha csak valamelyik unokaöccse lenne, aki sokra vitte. A bátyja is itt van, egy újságíró, anyám egyik kedvenc ismerőse, akitől megtudhatja a legfrissebb bogotái pletykákat. Mindent összevetve, anyám boldog.

A mexikói elnök a beszéde vége felé, ami amúgy elég jól sikerül, úgy említ bennünket, hogy a „fiúk és az özvegy”. Idegesen fészkelődni kezdek, mert tudom, hogy ez nem fog tetszeni anyának. Miután az államfők távoznak, az öcsém odajön hozzám, és fanyaran annyit mond: „az özvegy”. Idegesen összenevetünk. Később anya is megmondja a véleményét, határozottan és mogorván. Azzal fenyegetőzik, hogy az első szembejövő újságíróval közli, hogy az első adandó alkalommal újra fog házasodni. Végül még annyit mond ezzel kapcsolatban, hogy „No soy la viuda. Yo soy yo.” (Nem az özvegy vagyok. Én saját magam vagyok.)

Az öcsémmel megfogadtuk, hogy maradunk, amíg az emberek sorban állnak a Művészetek Palotája előtt, hogy leróják tiszteletüket apánk előtt, együtt várjuk meg, bármeddig tart is, amíg az államfők, a sajtó, a barátok és a rokonok távoznak. De pillanatokkal az esemény hivatalos vége után rájövünk, hogy a jó szándék nem elég, hogy megmentsen bennünket az összeomlástól. Végül a kudarctól csalódottan, de reménykedve, hogy képesek leszünk megbocsátani magunknak, mi is távozunk.

Ötödik rész

El capitán miró a Fermina Daza y vio en sus pestañas los primeros destellos de una escarcha invernal. Luego miró a Florentino Ariza, su dominio invencible, su amor impávido, y lo asustó la sospecha tardía de que es la vida, más que la muerte, la que no tiene límites.

– El amor en los tiempos del cólera

„A kapitány Fermina Dazára nézett, és látta, hogy szempilláján itt-ott már dér csillog. Aztán Florentino Arizára nézett, látta ezt a törhetetlen akaratot, ezt a rendíthetetlen szerelmet, és átfutott az agyán az a késői és döbbenetes felismerés, hogy nem annyira a halál, mint inkább az élet határtalan.”

– Szerelem a kolera idején*

* Székács Vera fordítása.

32

Anyánk 2020 augusztusában halt meg. Nagyjából úgy történt minden, ahogyan előre sejtettük, hatvanöt év dohányzás után a tüdőkapacitása egyre csökkent, így aztán az utolsó éveiben már folyamatosan oxigént kellett kapnia. A lelkiereje azonban sosem hagyta el. Mindennap órákon át nézte a híreket a tévében, miközben a tabletjén is híreket olvasott, és folyamatosan tartotta a kapcsolatot a barátaival két vonalas és három mobiltelefonján, amelyek mindig a keze ügyében voltak. Élete utolsó hónapjaiban majdnem mindennap videócseteltünk, és bár a nagyvilág eseményein kívül nem nagyon történt semmi említésre méltó, ő mégis a régi önmaga maradt, még ha kicsit unatkozott is, elszigetelve a legtöbb barátjától. Még akkor sem igazán aggódott az állapota miatt, amikor tényleg leromlott az egészsége, és egyre nehezebben tudott mozogni. Sosem vettem észre, hogy megtört volna. Hogy mindez rettenthetetlenség, tagadás vagy megjátszás volt? Szükség esetén mindhárom területen kiválóan teljesített.

– Szerinted mikor lesz vége a járványnak? – kérdezgette tőlem gyakran. Most 2020 vége felé járunk, de még mindig nem tudnék válaszolni neki. Mivel nem lehetett utazni, utoljára a telefonom összetört képernyőjén láttam őt élve, majd öt perccel később újra, de akkor már örökre távozott az élők sorából. Két rövid élő videó, amelyeket egy örökkévalóság választ el egymástól, és amelyektől egy időre elveszítettem történetmesélő képességemet. Mégis mit tudnék elmondani, amiben még van bármi erő? A halálát követő napokban vártam, hogy felhív, és megkérdezi: „Na, milyen volt a halálom? Nem, ne kapkodj. Ülj le. Meséld el rendesen!” Miközben hallgatná a beszámolómat, úgy képzelem, felváltva nevetve és szippantana bele a cigarettába, ami megölte. A barátaival beszélne, akik szerte a világban élnek, élvezettel és ragyogó hiúsággal fogadná a részvétnyilvánításokat, majd érdeklődve faggatná őket a gyerekeik válásáról vagy arról, hogy kirabolták őket.

Apám évekig könyörgött neki, hogy szokjon le a dohányzásról, és vonakodva ugyan, de meg is próbálta néhányszor, ám nem járt sikerrel. Még azután is, hogy elkezdte kapni az oxigént, volt, hogy megkért, tartsam a maszkját, amíg szív egy-két slukkot a cigarettából.

– Ne állítsd le a gépet! – mondta. – Mindjárt visszateszem a maszkot.

Apám figyelmeztetései, hogy milyen halál várhat egy dohányosra, örökké kísértettek bennünket az öcsémmel. Az aggodalmai azonban hasznosnak bizonyultak, mert mi (vagy inkább azt kellene mondanom, hogy az öcsém, aki mindvégig ott volt vele) nagyon ügyeltünk rá, hogy a távozása fájdalom- és szorongásmentes legyen. És végül így is lett… … …

Köszönetnyilvánítás

Szeretnék köszönetet mondani:

feleségemnek, Adrianának, és a lányaimnak, Isabelnek és Inesnek.

Sógornőmnek, Piának, unokahúgaimnak és unokaöcséimnek, Emiliának, Mateónak és Jeronimónak.

A rengeteg barátnak, alkalmazottnak, orvosnak és ápolónak, akikről ebben a könyvben is megemlékeztem.

Luis Miguel Palomaresnek, Luis és Leticia Feduchinak, Monica Alonsónak, Cristóbal Perának, Sofia Ortiznak, Diego García Eliónak, Maribel Luquének, Javier Martinnak, Neena Bebernek, Amy Lippmannak, Julie Lynn-nek, Bonnie Curtisnek, Paul Attanasiónak, Nick Kazannak, Robin Swicordnak, Sarah Treemnek, Jorge F. Hernandeznek, valamint Jon és Barbara Avnetnek.

Fényképek

Gabo 13 vagy 14 évesen. Már akkor igazi chévere volt. Egy ficsúr

Mercedes 17 évesen. Ez az arc mindent elmond

Ofrenda de Muertos Gabóéknak, 2020 novemberében, a pestis évében

Kronológia

1927 Március 6-án megszületik Gabriel García Márquez, Gabriel Eligio García és Luisa Santiaga Márquez gyermeke, a kolumbiai Aracatacában. Egy nagy család legidősebb fiúgyermeke, élete korai éveit anyai nagyszüleinél töltötte. Nagyapja katonatiszt volt, alakja később inspirációul szolgált Az ezredes úrnak nincs, aki írjon című regényhez.

1936 Nagyapja halála után García Márquez a szüleihez költözik Sucrébe.

1940 García Márquez a kikötővárosba, Barranquillába költözik a családjával, és elkezdi középiskolai tanulmányait.

1947 García Márquez jogot tanul a bogotái egyetemen. Megjelenik két novellája az El Espectadorban.

1948–1950 Két év politikai konfliktus után a lázadások miatt bezárják a Nemzeti Egyetemet Kolumbiában. García Márquez visszatér Barranquillába, ahol újságíróként dolgozik. Elkezdi írni első regényét, a Söpredéket.

1954 Az El Espectador felkéri García Márquezt, hogy írjon a lapba. Egy cikksorozatot publikál egy kolumbiai hajósról, akik túlélt egy hajótörést a nyílt tengeren, a történet botrányt kavar Kolumbiában.

1955–1957 Megjelenik a Söpredék. García Márquez Kelet-Európába utazik, és tudósítóként dolgozik.

1958 García Márquez visszatér Kolumbiába, és Barranquillában összeházasodik Mercedes Barchával. Az író haláláig házasok maradnak.

1959 García Márquez Fidel Castro meghívására Kubába látogat. Barátok lesznek. Megszületik első gyermeke, Rodrigo.

1960–1961 García Márquez rövid ideig a kubai hírügynökség, a Prensa Latina New York-i tudósítójaként dolgozik, majd családjával Mexikóba költözik. 1961-ben megjelenik Az ezredes úrnak nincs, aki írjon című regénye.

1962–1966 1962-ben megszületik második gyermeke, Gonzalo. García Márquez tizennyolc hónap alatt megírja a Száz év magányt.

1967 Júniusban megjelenik a Száz év magány. A könyv hatalmas sikert arat, világszerte több millió példányban fogy el, és széles körű elismertséget hoz a szerzőnek. A család Spanyolországba költözik.

1975 Megjelenik A pátriárka alkonya.

1979–1981 García Márquez Kolumbia és Mexikó között ingázik. Elkezdi írni az Egy előre bejelentett gyilkosság krónikáját.

1982 García Márquez kapja az irodalmi Nobel-díjat.

1983–1987 1985-ben megjelenik a Szerelem a kolera idején. García Márquez segít megalapítani a Kubai Nemzetközi Filmiskolát. Az Egy előre bejelentett gyilkosság krónikáját Francesco Rosi rendezésében megfilmesítik.

1989 Megjelenik A tábornok útvesztője.

1994 García Márquez segít létrehozni az Új Ibero-Amerikai Újságírásért Alapítványt, amellyel a demokratikus és független újságírást támogatják Latin-Amerikában.

1996 Egy emberrablás története címen megjelenik a szerző dokumentumregénye, amely a drogbáró Pablo Escobar által elkövetett emberrablásokról szól.

1999 García Márquez nyirokrákkal küzd. Az állapota javul.

2002–2004 2002-ben megjelenik az Azért élek, hogy elmeséljem az életemet című memoárja, majd két évvel később utolsó regénye, a Bánatos kurváim emlékezete..

2010–2012 Felröppen a hír, hogy García Márquez új regényt ír, de az öccse, Jaime cáfolja a híresztelést. Nyilvánosságra kerül, hogy a szerző demenciától szenved, és többé nem tud írni.

2014 García Márquez meghal mexikóvárosi otthonában.

2020 Mercedes Barcha meghal Mexikóvárosban.

Tartalomjegyzék

Első rész

Második rész

Harmadik rész

Negyedik rész

Ötödik rész

Köszönetnyilvánítás

Fényképek

Kronológia

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Tomka Eszter
Borító Gerhes Gábor
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 2922 0

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence