Havas Juli

Papírbabák

avagy lehet-e két hazád?

— részlet —

KALLIGRAM
2024

A regény elképzelt szereplőkkel, elképzelt színhelyen játszódik, és bár a történet egy részét valós események ihlették, azok a szerző nézőpontjából kerültek ábrázolásra.

Copyright © Havas Juli, 2024
ISBN 978 963 468 472 5

Barátnőimnek

„Ne felejtsd, hogy ki vagy, és honnan jössz”

F. Scott Fitzgerald

1.
Hívok egy régi álmot

Az emlékezés olyan doboz, amibe bárki beletehet és kivehet eseményeket. Amikor nem találjuk, amit keresünk, olyankor a képzeletünkkel formáljuk teljessé a történetet.

A nő, aki fejjel lefele lóg a biztonsági övön az autójában, miközben a légzsák sziszegve engedi ki magából a levegőt, hálás az univerzumnak, hogy ennyivel megúszta. Lehetséges, hogy egy motorostól ijedt meg, és rántotta félre a kormányt, és az is, hogy a fáradtság miatt sodródott le az útról. A nő, aki nem tudja, hogy mindez így történt-e, vagy csak így emlékszik, én vagyok.

Leginkább az foglalkoztatja, most, ahogy lóg a szeren, hogyha meghalt volna, és meg kellett volna néznie élete filmjét, akkor vagy unatkozott, vagy szégyenkezett volna attól, amit lát: Varga Viola eltékozolt életét.

Fejen álló autók gyülekeznek az út szélén, amiből fejen álló emberek szállnak ki, indulnak és torpannak meg, ingatják a fejüket, és néznek ijedten. Valaki telefonál. Néhányan elkezdenek átmászni az útszéli gazon. A nő, aki én vagyok, int nekik, hogy nincs probléma, egyben van, nem kell segíteni. Mert az utóbbi években megtanulta, hogy magának kell megszervezni az életét, erős és önálló nő lett belőle. Óvatosan kicsatolja a biztonsági övet, rácsúszik a hátára, miközben egy gesztikuláló motorost lát maga felé rohanni. Először a rettenetet látja az arcán, éppen, amikor ő kinyitja az ajtót, ami hirtelen kicsapódik, váratlan erővel tépi ki az ülésből, és csak akkor pillantja meg a kimarkolt árkot maga alatt, amikor kibucskázik, ráesik, csattan a mélyén levő betontörmelékre. Hogy ki sikít fel, ő, vagy egy másik, aki nézi, vagy az, aki szalad, nem tudja, mert már csak köd van, és fájdalom.

Szereti érezni a vér fémes-sós illatát, szerette látni, ahogy a szike alatt megnyílnak a szövetek, szerette a munkáját, összevarrni, ami összetartozik, hallgatni a szike csörrenését az eszköztálcán, az altatógép halk pöfögését, a műszerek csipogását, közben a múlt távolodni kezd, és egyre közelebbről és egyre hangosabban hallja a zajt: helikopter, kiált fel egy kisgyerek, ne bámuld a nénit, inti egy idős hang.

A nő tudja, hogy mielőtt leszáll a helikopter, két kört fordul jobbra, felmérni a terepet. Tudja, hogy elöl ül a pilóta és a paramed, tudja, hogy hátul ül a mentőorvos. Egyre nehezebben veszi a levegőt. A fájdalom a koponyájához csattanó agyánál kezdődött, de most már mindenütt ott van. A mellkasát fojtogatja. A combjáig hatol. Mindjárt megtébolyodik. Hogy jajgat vagy ordít, hogy halkan nyöszörög, vagy állatként üvölt, nem tudja, hangját elnyomja a rotor zaja.

Aztán a ködön keresztül meglátja a mentősruha fényvisszaverő csíkjait, és végre csend lesz. Mély csend és megkönnyebbülés. Talán szürkül, az idő elfolyósodik, már velük repül, felette, benne, mellette csövekben és drénekben folyadékok jönnek és mennek, a biztonság és a hála érzése, és főleg a ketamin, elandalítja.

A felhők alatt, egy régen hallott dallamra, magas hegyek égbe nyúló erdei felett ringatózik. Lehetetlen, mert nem ott van, mégis szeretné karját kinyújtani az ablakon, hogy tenyerével végigsimítson a fenyőfákon, hogy megérintse a hegy tetején a frissen hullott havat, mutatóujjával megrajzolja a csúcsok csipkéit, hogy ujjait belemártsa a vulkán mélyén pihenő tóba, és fentről beleszagoljon a hegyesre rakott szénaboglyák illatába.

De az egy másik táj, az otthoni, ez pedig itt van, az itthoni.

Talán egy másféle, hosszúkás tó lehet alatta és naptól kiégett szántóföldek és szénabála-gurigák, lassan kanyargó, messziről induló folyóval, ami majd a régi hazában ömlik a tengerbe. Kajakban ül, de nincs ereje húzni az evezőt, mert lüktet a karja, ezért csak ringatózik a vízfolyással, kárókatonát lát egy kiszáradt fa magas ágán és vidrákat a parton.

Visszaváltozik a táj: egy kislányt lát, aki a fenyőfák alatt ül, és frissen szedett sárga rókagombát szagolgat, sárga virágokat szed mellé, sárga kockás pléden köti csokorba, hazavisszük vázába, mondja a többieknek, és megérzi Mimi illatát, érzi, hogy megérinti, álomarcú lány, mindig gondolj rám, kéri tőle, ne hagyj elillanni.

2.
Miénk itt a tér

A hátunkon fekszünk a két blokkház közötti füvön, a kockás pléden. Sárga alapon bordó és barna csíkok futnak rajta, a harmadánál, mintegy aranymetszésként, egy élénkzöld vonal. Többször próbáltuk megfejteni, mit jelent, mit akart értésünkre adni egy távoli szövőnő, de nem találtunk rá elfogadható magyarázatot. Trehányság, szövési hiba, legyintett rá anyu, amikor elkunyeráltam tőle.

– Egy királylány titkos üzenete – vizsgálta meg Mimi egészen közelről. – Amit örökre meg kell őriznie. Mert, ha elmesélné, azzal tönkretenné a várost, ahol él.

– A titok zöld csíkja, ha kibomlik, olyan, mint a szántóföld, amibe a borbély belesúgta, hogy Midász királynak szamárfüle van. És amikor kinőtt rajta a búza, akkor telesusogta vele az egész várost. – Én minden görög mondát és regét kívülről tudok, mert apu esténként azokat szereti olvasni nekünk. És főleg saját magának. – A titkok nem tartanak örökké – teszem hozzá.

Szigorúan csak fűre teríthető pokróc, mondta Eszti, akinek mindig praktikus ötletei vannak, és aminek a jobb alsó sarkán felbomlott a szegély, és kilógnak a szálak. Amik rám várnak.

Hallgatjuk a rovarok dongását és a hangyák surranását a fűszálak között, és nézzük a felhőket, a formájukból próbáljuk megfejteni a jövőnket, ami a következő, vagy legfeljebb az azt követő tanévig tart. Néha megpróbálunk messzebbre nézni, de akkor is csak a következő szeptemberig látunk. És az udvar végéig.

Nemsokára tízévesek leszünk, mindhárman júliusban születtünk, a szüleink egymás után három zsúrt szoktak nekünk tartani, de arra alig jön el néhány gyerek a vakáció miatt. Idén titkos születésnapot is szerveztünk magunknak. Órákig beszélgettünk a kiszáradt somfán az elhagyott katonatemető mellett, ott bontottuk ki az ajándékba kapott könyveinket, sötétedés után pedig hosszan üldögéltünk a vékony törzsű fenyők között, a lekopott nevű katona oldalra dőlt sírkövén, sorban egymásba kulcsoltuk a tenyerünket, amit előtte megvágtunk Mimi bátyjának a bicskájával. A fogadom szót pecsételtük meg a vérszerződéssel, és az örökre, soha és mindig ígéreteket.

Most a kockás pléden fekszünk, Mimi középen, mint mindig, csinálj, kéri Esztit, aki oldalra fordul, és bal mutatóujja hegyével simogatni kezdi a karját. Én mindig a jobb oldalon fekszem, egyszer megkértem, hogy csináljon engem is, ezért Mimin átnyúlva engem is simogatni kezdett, de nehezen bírtam az érintést, nem esett jól, zavart, hogy mindketten csak rám figyeltek, ezért lesöpörtem a kezét. Hülye vagy, akkor meg minek kéred, mordultak fel egyszerre.

Mimi a legszebb az udvaron, de nemcsak a két blokk négy lépcsőházában, hanem az egész lakónegyedben és az iskolában is, de nem tudjuk megfogalmazni, miért. Talán mert olyan átlátszó és különleges: vékony és hosszú mindene, kicsi az orra és keskeny, mégis nagy mandulaszeme van, amit orosz vagy tatár nagymamájától örökölt. Hangsúlyos arccsontja ellenére finom kis pofija van, mondta anyu egyszer, és én azokon a szeplőit szeretem, mind a tizenhármat, mert megszámoltuk. Kék szembogarát sötétkék csík rámázza körbe, hullámos barna haja pedig vörösre változik, amikor rásüt a nap. A természet összerakósdijának a csodája, mondta apu. Eszti is szép, de máshogy, rengeteg szőke haja van, ő mindig vihog, mindkettőnknél alacsonyabb, és úgy fut, mint egy tank, ezt a szomszéd blokkból mondta rá egy fiú.

Mi hárman olyan régóta vagyunk barátnők, hogy már teljesen egyformának látjuk magunkat, leszámítva a magasságunkat és a hajunk színét. Bár nekem nincs olyan szép, mint nekik, mert nekem sima barna hajam van, ami nyáron kifakul, vízben begöndörödik, és ha megszárad, olyan lesz, mint a szénaboglya. Mindhárman lófarokban hordjuk, egyszerre vesszük ki belőle a bogyós hajgumit, hogy ne nyomja a fejünket, mielőtt eldobjuk magunkat a pléden, és teljesen egyforma mozdulatokkal kötjük fel, amikor felülünk. Eszti nagymamája is megszokott minket fésülni, olyankor leültet az előszobatükör elé, és egymás után visítunk, amíg kifésüli a hajunkat. Eszti a leghangosabb, mert neki gubancolódik a legjobban, és mert megteheti: ő otthon van. Végre, fújja ki magát a nagymamája, amikor mindannyiunkkal végez, és az utolsó tincset is kisimítja a homlokunkból.

Hoztam tűt, jut eszembe a kockás pléden, és belekotrok a fonott kosarunkba, amiből régebben kipotyogtak a hajcsatjaink, és ezért Eszti nagymamája bélést varrt bele, ronda, vadlila színű selyembársonyból. Rengeteg fontos holmi van a közös kosarunkban, amit állandóan magunkkal cipelünk: a közös naplónk, ugrókötél, bolhaparittya, amivel U alakú drótot lehet kilőni, pót bogyósgumik, hátha elveszik vagy elszakad, horgoláshoz fonal és tű, kétféle méretben, vacak kemény keksz, ha esetleg sötétedésig dolgunk lenne, és nem tudnánk felmenni uzsonnázni, és még mindig vannak babáink, bár jó ideje nem vesszük elő őket, főleg ha a fiúk körülöttünk lebzselnek. Három egyforma négerbaba, festett cipővel és festett gombszemekkel, hosszú fekete hajjal, amit fekete, alig nyúló befőttesgumival kötünk copfba a fejük tetején. Néha befonjuk a hajukat, de az idétlenül áll nekik, mert nem megfelelő irányba vannak bevarrva a hajszálak a fejükön, magyarázta anyu. Zombi, így hívják a babáinkat, Eszti jóval idősebb fiútestvére, Tomi javasolta a nevet, amikor éppen nem piszkált minket, csak röhögött rajtunk. Mi varrjuk és horgoljuk a ruháikat, olyanokat, mint azokon a lapokon, amiket Eszti az anyukája divatlapjaiból tépett ki. Nekem egy húgom van, de őt szinte semmire sem tudjuk használni. Egyrészt, mert két évvel fiatalabb nálunk, másrészt, mert állandóan zongoráznia kell.

Öltöztetős papírbabáink is vannak, de már azokkal sem játszunk, kinőttük őket. Csak hármat tartottunk meg, amiket magunkról rajzoltunk, és egy virágos Stühmer Százszorszép bonbonosdobozban őrizzük őket a kosarunk alján. Mimin hosszú lila ruha van, buggyos ujjal és zsabóval, Esztin kertész szoknya és kockás ing, rajtam nagyon bő szárú trapéznadrág, hímzett blúzzal. Színes szalagokat rajzoltattam Mimivel a hajamba, hogy szebbnek látsszak.

Már megint ez a Török induló, ül fel mellém Mimi, és szemrehányóan néz rám a lakásunkból felcsendülő akkordok miatt. Mindhárman ismerjük ezeket a szavakat, akkord, oktáv és violinkulcs, mintha én tehetnék róla, nézek vissza, hogy zongoráznak nálunk. Zavartan előveszem az új zsákvarrótűt, mert a régi mégiscsak kicsúszott a bársonyon keresztül, és belefűzök egy vékony spárgadarabot. A pokróc rongyos sarka azért van mindig az én jobb lábam alatt, hogy eszembe jusson, meg kell varrni. Most végre eszembe jutott, és hoztam magammal tűt. Nagyon precízen tudok varrni. És gyorsan. Miközben beszegek, szeretem egymásra rendezni a szálakat, hogy a végén olyan legyen, mintha el sem szakadt volna. Ha kell, stoppolok is, talán azt szeretem a legjobban, sűrűn átölteni, majd a szálakat egyforma távolságban egymásba fűzni. A pokróc bal felső sarkát már megvarrtam a múlt nyáron, és senki, de senki nem veszi észre, hogy javított, még akkor sem, amikor egészen közel hajolnak hozzá. Éppen az elvarrás nagyon precíz műveletével vagyok elfoglalva – háromszor szoktam hurkolni, aztán a szálat elbújtatom a szegélyvarrás mellé, a második lábnál újra hurkolom, és úgy vágom le, hogy egy milliméter se lógjon ki –, és már majdnem kész vagyok, venném elő az ollót, amikor árnyék vetül ránk.

– Vérzek – motyogja valaki.

Eszti is felül, felköti a haját, kezünkből szemellenzőt csinálunk, úgy hunyorgunk fel a fiú arcára, de szemből süt a nap, nem látjuk rendesen.

– Azt mondták, nálad mindig van leukoplaszt – rám néz.

– Neked nem jár – jelenti ki Mimi, miután megismeri. – Nem itt laksz.

A szomszéd utcában igazi házak vannak, onnan is jönnének gyerekek ide a blokkok közé velünk játszani, de idegeneket nem fogadunk be. A fiúk bottal kergetik el őket, pont, mint azt a néhány román fiút, akik idetévednek, mégis mindig visszaszivárognak. Az igazi házban lakó gyerekekről keveset tudunk. Van egy fiú, akit még annyira se ismerjünk, mert csak a vakációk alatt szokott itt lenni a nagymamájánál. Valahol messze lakik. Jó hülye neve van, Botondnak hívják, és Botinak szólítják. Az anyja pedig Botikának. Vihogunk, amikor érte jön, és szólongatja. Pedig nekünk sincs rendes nevünk, engem és a húgomat Violának és Kamillának nevezett el anyu, eredetileg híres szoprán neveket akart adni, de a család lebeszélte róla. Mimit Emíliának hívják, az is szörnyű név, még akkor is, ha egyik nagymamájától örökölte. Mi vagyunk a hülye nevű hülye lányok, legalábbis a fiúk szerint. Szerencse, hogy Esztinek rendes neve van. A mi gyerekeinket Marinak, Zsuzsinak vagy Anikónak fogjuk elnevezni, hogy ne tudjanak csúfolkodni velük.

A fiú már épp fordulna elfelé, amikor meglátom, ami az orrom előtt volt, hogy igazából is folyik a vér a térdéből.

– Ne menj el – mondom neki, és a kosárból kikotrom az elsősegélynyújtó fémdobozt.

Cocaine toothache drops, írja a tetején, egy kisfiú és egy kislány van rajta, 15 centbe kerül, és fogfájásra való. Ezt már a némettanárnőnk mondta, aki tud angolul is, és akihez január óta járunk mindhárman, pedig csak Esztiéknek tartozik hálával, akinek az apukája megmentette a gyerekét a biztos haláltól. Esztiék apukája nem fogad el pénzt a betegektől, ezért tele vannak mindenféle ajándékkal, a fogfájós dobozt is tőle kunyeráltuk, és a német leckét is úgy kapjuk, ingyen. Meg az angolt is, mert a németet becseréltük angolra. Anyu cserébe zongoraleckéket adna Esztinek, de neki még a szolfézs is sok, nem kér az extra órákból, amin egyáltalán nem csodálkozunk. Egyikünk se szeret zongorázni, Mimi sem, ő rajzolni szeret.

Letörlöm a fiú vérét egy szalvétával, egészen közelről megnézem, jól lehorzsolta, még apró kavicsok is maradtak benne. Ki kell mosni, mondom neki, ott a kút, öblítsd le, aztán gyere vissza. Nem mozdul, süket vagy?, nézek fel hunyorogva, Mimit nézi, aki hosszú vékony karjával köti fel újra a haját, Botikának elakad a szava, még a száját is eltátja. Ne bámulj így rám, morog Mimi. Na, gyere, mondom neki, mert olyan idétlenül áll, hogy megsajnálom, és persze azt sem akarom, hogy Mimit elnézze előlünk. Elmegyek vele a másik ház végéig a csaphoz, tartsd alá, utasítom, és hosszan és erősen folyatom rá a vízsugarat, hogy kimosson belőle minden koszt. Leülsz, mutatok egy padra, száradsz. A pad, mármint a padunk, örök idők óta itt van az udvaron, a felnőttek évente újra festik, most éppen sárgára, zsinórra húzott újságpapírdarabok jelzik, hogy frissen van mázolva. A fiú szó nélkül ráül, észre sem veszi, hogy összekenhetné vele a ruháját, én persze tudom, hogy nem fogja, mert már egy hete, hogy újrafestették, csak rajta maradt a madzag. Ül és bambul, a szeme sarkából Mimit lesi, mint aki meg van babonázva. Meg kell száradni a sebnek, ismétlem meg, hogy ne ragadjon bele a géz. Zavarodottan néz fel rám, aztán vissza Mimire. Nem értem, mit nem ért. Itt maradsz, mondom hangosabban, később visszajövök, és leragasztom.

Mimi és Eszti már megint a pokrócon fekszik.

– New York – mondja Mimi álmodozva. – Nem nyűjork, lányok, nem nyűjork, hanem mi? – utánozza a tanárnőnk hangját. Nújork, suttogjuk áhítatosan.

Hirtelen hasra fordul, és int, hogy tegyük ugyanazt. Oda akarok elmenni egyszer, álmodozik. Veletek. De ez titok! Soha-soha nem mondhatjátok el senkinek, hogy majd együtt elmegyünk oda, megígéritek? Ígérem, suttogjuk. Hasra fordulunk, és belebújunk a pokrócba, beszívjuk napégette illatát, szorosan összefekszünk, New York, leheljük bele a sárga kockákba, és behunyjuk a szemünket.

– Most akkor adsz leukoplasztot? – ismét a fiút halljuk.

– Kihallgattad, amiről beszéltünk? – Mimi dühösen fordul ki kettőnk közül. – Nem vagy szekus?

– Nem tudom.

– Apád mit dolgozik? – Mimi hangja támadó, mint amikor fél.

– Orvos.

– És anyukád?

Mi is felülünk, és mérgesen nézzük Botikát.

– Otthon van.

– De mit dolgozik?

– Otthon dolgozik.

– Mit?

– Amit otthon szoktak az anyukák.

– Van testvéred?

– Nincs.

Megsajnáljuk.

– Adhatsz neki leukoplasztot – int fitymálva Mimi, mint egy anyakirálynő, én megtapogatom a sebet, hogy elég száraz-e, ráhajtogatok egy kis gézt a kokainos dobozból, és leragasztom.

– Köszönöm szépen – mondja a fiú udvariasan.

Álldogál még egy kicsit, aztán eloldalog.

– Miért kell titokban tartani New Yorkot? – kérdezi Eszti.

– Nem tudom – mondja Mimi –, de az ilyen dolgokat biztos, hogy titokban kell tartani!

Előttem már meg is jelenik a felnőttek arca, amikor külföldi dolgokról sugdolóznak. És én is elkezdek félni.

– Csak tudnám, mit csinál ennek a gyereknek otthon az anyja – töpreng hangosan Mimi, és közben én elhessegetem az ijesztő gondolatokat.

A lakótelepen minden gyereknek dolgozik az anyukája, azoknak legalábbis, akiket mi ismerünk. Hacsak nincs kisbabája, vagy nem beteg. Mindenkinek van testvére az udvarunkon, de csak egy. Leszámítva Csibiéket, ahol három gyerek van, és az anyjuk megint terhes. A Csibi gyerekek valahogy mások, mint mi, olyan kívülállók, mármint hozzánk képest, mert maguk között nagyon is egyben vannak, néha nem is tudjuk, melyik melyik. Ugyanakkor rendesek, meg minden, mi mégis megbotránkozással nézünk az anyjuk domborodó hasára. Vallásosak, súgta Mimi, amikor először került szóba köztünk, de ez titok, nem szabad beszélni erről sem. Pedig én tudnék, mert aputól tudom, hogy a vallás azért alakult ki, mert az ősemberek nem tudtak más magyarázatot adni a dörgésre és a villámlásra. Tudjátok, miért dörög és villámlik, kérdeztük egyszer az egyik Csibi gyereket, hát, egyáltalán nem tudta értelmesen megmagyarázni, és mi örültünk, hogy megfejtettük a testvérek titkát. Amikor a gyerek odébb állt, mi összeszedtük az összes tudományunkat, és elismételtük, mitől van a dörgés és villámlás, meg is nyugodtunk, ezek szerint nem leszünk állandóan terhesek. Aztán nem beszélünk róla többet, a titok az titok.

Egyébként nem sokat tudunk arról, ami az iskolán és az udvaron kívül történik. A velünk egyidősöket mind ismerjük, tudjuk, hogy ki kinek a testvére, és kik a szülei, hogy ki fut a leggyorsabban, ki mászik legmagasabbra a fenyőfán, oda, ahol a csúcsa az éggel összeér, tudjuk, hogy ki tud úgy járni a zsombékokon, hogy ne vizezze össze a cipőjét a mocsárban, és azt is, hogy ki mer átjönni velünk a vasúton túlra kockásliliomot szedni. A töltésen hasalva megszámoljuk a vagonokat, vagy pénzt teszünk a sínre, hogy kilapuljon és az éles szélével meg tudjuk karcolni a köveket. Mimi rá meri tenni a fülét a sínre, mint a fiúk és az indiánok, úgy hallgatja ki, hogy mikor jön a vonat. Azt is tudjuk, ki meri megfogni és megnyúzni a békát, és kinek az anyukája vállalja, hogy megsüti a combját. Van, aki nem fél a falkában járó kóbor kutyáktól, én nagyon, és ha egyet is meglátok, amikor egyedül vagyok, inkább átmegyek az utca másik oldalára.

És amit még biztosan tudunk minden gyerekről, lakjon blokkban vagy házban, vagy akár a távoli utcában, az az, hogy milyen tanuló. Valamilyen hatodik érzékünk lehet, amivel hajszálpontosan tudjuk, hogy kinek milyenek a jegyei, gyorsan tanul-e verset, vagy ki tudja-e számolni, hogy ha két csapból folyik a víz a kádba, akkor az mennyi idő alatt telik meg. A kádas feladatban nekem a szomszédok szoktak segíteni, de a lényeg nem az eredmény, hanem a jó jegy, ezt mindenki tudja. Előfordul azért, hogy egy gyerek nem is annyira buta, mint amennyire rossz tanuló, de ez nem számít, mert így nem közénk való.

A tudás valami ismeretlen csatornán áramlik hozzánk, mint ahogy az is, hogy szekusok laknak a másik lépcsőházban. Moldovan bácsi is az, aki kicsike és sovány, és román. Aki mindig odaszól nekünk, hogy hodzs idzseg a fidzseg, kislanjok?, és mi vihogunk. Sajnos neki még nagyon picik a gyerekei, ezért sose jönnek le az udvarra, pedig szeretjük hallgatni a vicces magyar kiejtését.

Eszti szülei orvosok, ami azért jó, mert mindenféle borzongató betegségekről szóló könyveket tudunk nézegetni náluk. A kedvenceim azok, amikben felvágott hasak vannak, amiket vaskampókkal húznak kétfelé, hogy jobban látható legyen, ami belül van: a belek, a máj és a lép. Másik kedvencem: Az elsősegélynyújtás alapjai fiataloknak, mert abból mindent megértek, és olyanokat jegyzek meg, hogy az áramütött gyerekről bottal kell leemelni a drótot, vagy hogy a fején véres gyereket nem szabad a földről felcibálni, és hogy aki hány, azt az oldalára kell fektetni. Én is szeretek biztonságos oldalfekvésben feküdni – mert így hívják –, a pokrócunkon is így fekszem néha: egyik lábam hosszan elnyújtva, rajta a másik, térdben behajlítva. Olyan sokszor kölcsönkértem az elsősegélynyújtó könyvet, hogy végül Eszti apja nekem adta.

De nemcsak ezért hordok magamnál gézt és sebtapaszt, hanem Kohnpeti miatt. Ő volt a legrosszabb gyerek az udvaron, minket is mindig megkergetett, és képes volt szétrugdosni a plédünket, ha nem voltunk rajta.

Tavaly nyáron is épp ez történt, és olyan mérgesek lettünk, hogy elkezdtük kergetni, ordítottuk, hogy megverjük, ha elkapjuk, ő rohant elől, mi utána, aztán befutott az egyik lépcsőházba, feltrappolt a lépcsőkön, nekünk pedig már nem volt kedvünk utána mászni, megfordultunk, és visszavonultunk a kockás birodalmunkra. Nem telt el sok idő, amikor Kohnpeti a lépcsőn lefele szerzett teljes lendületével nekirohant a lépcsőház üvegajtajának. Az üvegajtó csipkefüggönyét, amit lent és fent két vékony, fehérre festett vasrúdra kell kifeszíteni, Magdi néni szokta mosni. Most is ott száradt a balkonján, így a lépcsőházajtó messziről tényleg úgy nézett ki, mintha nyitva maradt volna. Kohnpeti hangos csörömpöléssel és jajgatással gurult le a feljáró hat lépcsőfokán, és mire odafutottunk, már a hátán feküdt, és minden, de tényleg minden csupa vér volt. Pisszenés nélkül álltunk körülötte, és még nem ért oda egyetlen felnőtt sem, amikor leguggoltam hozzá, és láttam, hogy a bal lábikrájából kilóg egy üvegszilánk egy háromszögletű véres húsdarabbal együtt. Akár egy dinnyéből kilékelt kis falat, amit a piacon a román árusok feltűznek a kés hegyére, hogy aztán óvatosan, hogy be ne kapd a kés élét, meg tudd kóstolni. Hozzatok vizet, utasítottam a többieket, és ők hálásan elrohantak. A dinnyefalatnál is rosszabb volt az, amit a karján láttam. Ütemesen spriccelt ki Kohnpeti piros vére, éppen úgy, ahogy az Eszti papájának a könyvében rajzolták, szorítókötés, ugrott be az ezerszer elolvasott szó, amit legalább annyira szerettem kimondani, mint a biztonságos oldalfekvést, adjatok egy kötelet visítottam, és addigra már ott volt a földszintről Csibi bácsi, nadrágszíjat feszített a vérzés felett a karjára, és addig szorította, amíg nem spriccelt tovább. Én pedig visszahajtottam a dinnyefalatot a lyukba, ahonnan hiányzott, és rákötöttem a lábára egy zsebkendőt, amit nem tudom ki adott. Mire kiért a mentő, Kohnpeti arca kifehéredett, már nem is nyöszörgött, és mi biztosra vettük, hogy – szakszerű elsősegély ide vagy oda – meghalt.

Mégsem ez volt a legrosszabb, hanem hogy Botika elájult. Fehér arccal feküdt az ágyásban a bódító illatú dohányvirágokon, és mi nem igazán csodálkoztunk rajta, mert futni se tud gyorsan, a papsajtot sem eszi meg, a békát se meri megfogni, és a cserebogaras staneclibe se dugja bele a kezét. Azt mondjuk mi se szeretjük, Mimi és Eszti sem, pedig egyszer-kétszer ki lehet bírni, ahogy zsizsegnek és mászkálnak az ujjaid között és a karodon, azért, hogy ne csúfoljanak gyáva pisiseknek.

Miután Kohnpetivel elment a mentő, és Botikát is felmosták a virágágyásból, megérkezett a szokásos délutáni zápor. Felhúzódtunk az eresz alá, szorosan egymás mellé kuporodtunk a lépcsőfeljárón. Combunk és fenekünk gyorsan átfázott a beton hűvösétől, és néztük az esőt, ami a hegyről szokott jönni. Először a szellő érkezik meg, ami bekap a ruhánk alá, és libabőrössé borzolja bőrünket, valahogy úgy, mint amikor Mimi karja az enyémhez ér. Olyankor magunk alá húzzuk pipaszárnak mondott lábunkat, agyonhordott szandálunkból kihúzogatjuk a talpunk alá gyűrődött, piszkosra nyúlt térdzokninkat, és a szoknyánkat rásimítjuk a térdünkre. Először életlenné válnak a kontúrok, aztán besötétedik, és már csak a felhők jönnek, és a dörgés-villámlás. Mimi művész akar lenni, meg fogja festeni, ahogy a kövér esőcseppek loccsanása bepöttyözi az aszfaltot és elmossa Kohnpeti vérét, és az eső utáni tájat is, amikor kisüt a nap, és a hegyek csipkéi leválnak a vad, kék égről.

Kohnpeti végül nem volt sokáig kórházban, mert egy hét múlva már az udvaron bicegett a sebeivel, és én addig könyörögtem neki, amíg megengedte, hogy levegyük róla az egyik kötést. Hosszasan néztem a varratokat, igazi cérnának látszottak a vérszínű hurkok, én szebben tudtam volna, állapítottam meg, mert elbújtattam volna a végét. Nem fáj?, kérdeztem, és meghúztam a kilógó madzagot. Nem nagyon, sziszegte Kohnpeti fájdalmas arccal. Miután sehogy se ragadt vissza a ragtapasz, amit levettem róla, Eszti apukája kötötte újra a sebét, és egyúttal a kezembe nyomott egy egész gézgurigát és egy csomó leukoplasztot is.

Aztán már a nyár közepére elfogyott a készlet, és én biztos voltam abban, hogy nincs csodálatosabb annál, mint végignézni egy seb gyógyulását. A térd horzsolásai voltak a kedvenceim: a kosz, ami bele ragadt, az alóla előtűnő, apró vérző pöttyökkel tarkított halványrózsaszín seb, majd a fokozatosan megkeményedő, bordópiros var, ami majdnem feketére változik. Csak vér van, és gyógyulás, és nincsenek titkok, mint a felnőttek világában, és amikor leesik a seb, akkor az bukkan fel alóla, amire számítunk: egy egészséges, egészen új bőr.

3.
Mindenkinek van egy álma

Az anyukák boldogtalanok. Az apukák szomorúak.

Anyu sárga szvetterét látom, kint vagyunk a menedékháznál. Nagyon szeretek az óriás fenyőfák között ideutazni, ahol a büdös busz hörög a kaptatón, és ahol huszonkét kanyar után leszállunk, és ahol beleszagolunk a délelőtti erdő friss illatába. Onnan az út a pionírtáborhoz vezet, de mi most nem megyünk fel odáig, csak a vendéglőbe jöttünk. Sokan vagyunk, több család az udvarról, és a szüleink kollegái is. A ház mellett a férfiak flekkent sütnek, és miccset, a teraszon a nők kipakolják az asztalra a paradicsomot, az uborkát és a juhtúróval vagy vinettével töltött zöldpaprikát, felbontják a pástétomos konzerveket, lecsavarják a zakuszkás üvegek tetejét, kinyitják a borvizeket és a söröket, és vastag szeletekre vágják a vert héjú húszlejes kenyeret. És cigarettáznak. Minden felnőtt cigarettázik. Bentről zene szól. Elmegyek, elmegyek, milyen úton indulok, még nem tudom, énekli egy nyávogós férfi, anyu szerint rettenetes, borzasztó, neki megfájdul a feje ezektől a primitív daloktól, magyarázza a többi anyukának, de ők nem törődnek vele, hátrahajtott fejjel hallgatják, és lehunyt szemmel fújják az ég felé füstöt. Mert anyunak csak a klasszikus a zene, minden más kakofónia.

– Csalódott vagyok, hogy Violának ennyire nincs érzéke a zenéhez – mesélte egyszer anyu Mimi anyjának, amikor a mi emeletünkön álltak meg beszélgetni.

Mimiék felettünk laknak, a negyediken.

– De hát Viola nagyon szépen énekel!

– Hát, az édeskevés a zenei karrierhez – legyintett anyu. – Legalább egyiküket látnám zongoraversenyeken.

Anyu azt szeretné, ha zongoraművésznők lennénk, mert ő is az szeretett volna lenni. Remélem, Kamillának sikerülni fog.

Anyu mindig szomorú, és sokat sír, amiért ide kellett költöznünk a hegyek közé, ebbe a városba, ahol nincs kultúra, se színház, se filharmónia, opera főleg nincs, és mit neki te zordon Kárpátok, akiket csodál, ámde nem szeret. Mimiék és Esztiék és sok más gyerek családja is máshonnan költözött ide a megyésítéskor, az ő szüleik mégsem panaszkodnak ennyit. A honvágy nagy úr, van, akit jobban megvisel, mondogatja apu, amikor anyunak megfájdul a feje a hazagondolástól.

De most anyunak is kezd jókedve lenni, talán a jó levegő teszi. Nagy, margaréta alakú klipszet visel, ami illik a fehér ujjatlan blúzához, a mintás bő szoknyájához és a vállára vetett sárga szvetteréhez. Kontyban van a haja, amitől néha olyan, mint Paula a Mézga családban, csak kisebb és soványabb. Apu viccesen azt szokta mondani, hogy anyunak is volt egy Hufnágel Pistije, akihez bárcsak hozzáment volna. Pontosabban: Hauptbahnhof Hanzi, mert szász volt a lánykori udvarlója. Ilyenkor anyu nagyon dühös lesz, főleg, ha mi is kinevetjük érte. Az egészben az a legviccesebb, hogy őt is Paulának hívják.

Most pálinkáspohár van a kezében, látom, ahogy tölt magának, és tánclépésekben kezdi billegetni a szoknyáját, a sárga szvetter félig lecsúszik a válláról, ahogy betáncol a vendéglőbe, ahol sokkal hangosabb a zene, mert ott van a narancssárga lemezjátszó és a lemezek is. Mindenkinek van egy álma, szól a dal, csodálkozva nézem, hogy anyu vele énekel, pedig ez sem klasszikus zene. Aztán leül egy székre, én elindulok befelé a mosdóba, de közben meglátom anyut, ahogy egyik kezében a pálinkáspoharat és a cigarettát fogja, a másikkal a hátán lógó szvetterét tartja, ami már teljesen lecsúszott egyik válláról, vigyázz, hogy szerelmes álmaim ne tépje semmi szét – énekli, és sír. Mégse megyek vécére, mert akkor el kellene mennem előtte, és meglátná, hogy észrevettem, hogy megint Hufnágel Hauptbahnhof Pistire gondol. Szegény anyu. Legalább levenné a margarétás klipszet, mert nagyon tud szorítani. Egyszer felpróbáltam, és pillanatok alatt pirosra csípte a fülemet.

Rengeteg a gyerek, idegesítőek, még Kamilla is. Ezért Mimi, Eszti és én lelépünk az erdő szélébe rókagombát szedni. Van medvegomba is, és kékhátú is, de azokat nem gyűjthetjük, mert összetéveszthetők a mérges gombával. A rókagomba nem hasonlít semmi másra. Minden egyes darabot megszagolok: fenyőtű, föld és fűszerszaguk van, legszívesebben beleharapnék. Aztán leterítjük a fűbe a pokrócainkat, Mimi középre fekszik, Eszti balra, én jobbra, olvasunk, és nézzük a felhőket, és hagyjuk, hogy átmelegítsen minket a nap, amitől Mimi bőrének rókagomba illata lesz.

– Sziasztok – áll meg egy árnyék felettünk.

Boti az.

– Te hogy kerülsz ide? Megint elestél? – néz fel Eszti.

– A szüleimmel jöttem – int a felnőttek irányába. – Nem estem el.

Tavaly óta megnőtt, nem kövér, de nem is sovány, fehér lába vastag és alaktalan, így esetlensége még feltűnőbb. Hallgatunk.

– Nekünk van magyar tévénk – próbálkozik. Tétován billeg egyik lábáról a másikra, talán le szeretne ülni mellénk.

Nem válaszolunk, próbálunk olvasni. Én Tom Sawyerben éppen ott tartok, amikor Tom és Becky közös rágógumit rág. Mimi Tarzant olvassa, a negyediket. Eszti még a Pöttyös könyveknél tart, nem bírta átrágni magát a Nagy Indiánkönyvön sem, a lányos könyveket jobban szereti. Ő néz fel újra. Mi csak a szemünk sarkából figyelünk.

– És az milyen, mármint a magyar tévé? Több a gomb rajta?

– A tévé az román. Az adás magyar. Mert mi ott lakunk a határon.

Mimi és én folytatjuk az olvasást.

– A magyar határon lakunk.

Eszti megkönyörül rajta.

– És mit néztek a magyar tévében?

Boti kihúzza magát, arca felderül, élénken válaszol.

– Frédi és Bénit.

– Ó – csodálkozik Eszti. – És az mi?

– Rajzfilm. Kőkorszaki szakik.

– Flintstones? – erre most már Mimi is felfigyel. Botika imádattal néz rá.

– Igen, ők. Fantasztikus a magyar szinkron, jobb, mint az eredeti – hadarja, mert fél, hogy nem hagyjuk végigmondani.

– Szinkron? – kérdezi Eszti.

– Magyarul beszélnek, azt jelenti – magyarázom.

– Tudom, mit jelent – pillant rám mérgesen, hogy ennyit se nézek ki belőle. – Csak azt nem tudtam, hogy át is írják.

Mimi háta megfeszül, úgy figyel.

– A szinkron azt jelenti, hogy átfogalmazzák az amerikai rajzfilm szövegét? Minek?

– Mert viccesebb.

– Átírják viccesebbre?

– Hát persze. – Botond ragyog, hogy végre a figyelmünk központjába került. Még a tartása is egyenesebb. – És magyar vicceket is mondanak benne.

Mimi előrelapoz a könyvében.

– Remélem Tarzant csak lefordították, és nem szinkronizálták. – Őszintén csalódott a hangja. – Azt hiszem, jobban megtanulok angolul. És nem olvasok több fordítást, ha csalnak!

Botond válaszol valamit, Mimi mérgesen dohog, és én is nekitámadnék Botikának, hogy Mimi ne legyen egyedül a vitában. De hangunkat elnyomja egy nagy füsttel és zajjal forgolódó kék teherautó, ami feltolat a vendéglő elé.

– Meghozták a medvét! – Botika hangja elfullad az izgalomtól.

Mi is tudjuk, hogy lesz medvenézés, csak azt nem, hogy idehozzák. A felnőttek napok óta aggódtak, hogy a medve, amelyik megjelent a tábor körül, nehogy bemenjen a gyerekek közé. Mert a felnőttek szerint, még belegondolni is szörnyű abba, ha egy magyar megyében baja esne egy román pionírnak. Akiket ráadásul hajnalban kellett a hazainduló buszokhoz kísérni, pont akkor, amikor a medvék kóborolni kezdenek.

– Lehet, hogy vérmedve volt? – borzong Eszti.

– Azt jelenti, hogy nemcsak bogyókat eszik, hanem állatokat is – magyarázom Botondnak.

– És gyerekeket is! Idegen gyerekeket – néz rá Mimi a szokásos fintorgással az arcán, olyannal, amitől még mi is félünk.

– Botika, hol vagy? Nehogy elüssön az autó! – kiabál az anyja, és mi megvetően nézünk rá, aztán Botikára.

– Szólj neki, hogy mások előtt szólítson inkább Botondnak. Vagy Botinak. – Eszti nagyon figyel az ilyesmire. Hogy senkit ne érjen érzelmi bántódás. Pedig régebben verekedni is szokott, kivéve, ha a másik bőgni kezdett, mert akkor megsajnálta, és abbahagyta.

Mozgolódás támad, mindenki odatolakszik, hogy lássa, ahogy facölöpökön leemelik a medvét. Hosszú karmai vannak a medvének, és egy tizenöt éves forma fiú rendezgeti a lábát, hogy természetesnek tűnjön földön fekvő helyzete.

– Amikor végre elmentek a táborozók a buszokkal, akkor lőtte ki édesapám – mondja a fiú, aki ingben van és mellényben, amit itt lájbinak hívnak, olyanban, amit mi csak néptáncra veszünk fel. Kalap is van a fején, és bicskával egy fadarabot farigcsál, amivel felpolcolja a medve állát.

– Vérmedve volt, a juhokat is megmocskolta – magyarázza, amikor megpillantja aput. Lekapja a kalapját, és büszkén kihúzza magát. – Jó napot, tanár elvtárs!

– Jó napot, János fiam! – Apu örömmel beszélget a tanítványaival.

– És ilyeneket tanít az én férjem – súgja maga elé anyu. Már nem sír. – Az egyetemi diplomájával és múltjával, ilyen falusiakat. A szakiskolában.

– Erős vagyok, mint Herkules – mondja a legény. – Eszembe jutott, amit tanár elvtárs mesélt.

– Hogyne, fiam, tényleg jó erőben vagy – dicséri meg apu.

– Na, lehet fényképezkedni! – jelenti be valaki, és a medve elé állunk, és legalább egy óráig tart, amíg mindenki sorra kerül.

Aztán megint eszünk, a felnőttek énekelnek, mi pedig megengedjük Botondnak, hogy mellénk üljön a kockás plédünkre. Amikor a nap kezd eltünedezni a fenyők között, és már csak az apró csillámokból álló fénysugarak kúsznak át a vékony fatörzsek között, és csípőssé válik a levegő, mi felvesszük a tréningfelsőnket, a felnőttek összepakolnak, eloltják a tüzet, lassan besötétedik, és hazamegyünk.

Nehézkesen másszuk meg a három emeletet, Kamilla nyafog, hogy fáradt, anyu a konyhában kezdi a kipakolást, apu nyögve rogy le mellém a kanapéra, de alighogy leül, anyu megkéri, hogy inkább húzza ki, itt az idő lefekvéshez készülődni.

Mindenkinek másért nehéz a szüleivel.

Esztinek azért, mert neki alig vannak otthon. Ők a másik lépcsőházban laknak, egy háromszobásban. Velük van a nagymamája is, mert Eszti szülei közül valamelyik sose alszik otthon, és van, hogy egyik sem, mert a kórházban kell töltsék az éjszakát, gárdában. A nagymamája mesélte, hogy amikor Eszti kicsi volt, és egyik este mindkét szülője otthon aludt, akkor ő közéjük feküdt az ágyba, úgy nézett egyikről a másikra, anyuka-apuka-anyuka-apuka forgatta a fejét végeérhetetlenül jobbról balra és balról jobbra, sírt örömében, hogy együtt vannak. Eszti szerint az apukájának is könnyes lett tőle a szeme, amit elég furcsa elképzelni, mert a fiúknak nem szabad sírni.

Miminek azért nehéz, mert Misi bácsi, az ő imádott apukája, aki világszép tündérkirálylánynak szólítja őt, és feladja rá a kabátját, amikor elindulnak otthonról, és kihúzza neki a széket, amikor leül az asztalhoz, és előre engedi az ajtón, és azt mondja, parancsoljon, kisasszony, amire Mimi azt válaszolja, köszönöm, uram, és összenevetnek, iszik. Olyankor dülöngélve jön fel a lépcsőn, és néha lehallatszik az is, ahogy kiabálnak Éva nénivel. A zajokból ítélve bútorokat is borogatnak, de nem tudjuk pontosan, miket, és néha Misinek, Mimi bátyjának a hangja is kiszűrődik a veszekedésből. Mimit nem szoktuk hallani, mert olyankor bemegy a fürdőszobába, lehajtja a vécétetőt, és azon sír, és folyatja a vizet, hogy ne hallja őket, de erről csak mi tudhatunk, Eszti és én. Misi bácsi azért iszik, mert a káderek ellopták a találmányát, nem is egyet. És lefokozták a gyárban. Van valami más is, de ezekről soha senkinek nem szabad beszélni, mert titok. Utálom a titkokat.

– A férfiak azért isznak, mert nem tudnak mit kezdeni magukkal. Hazamennek a munkából, és nem találnak hasznos elfoglaltságot a gondolkodáson kívül. És a lehetőségeik is korlátozottak, és reményük sincs a fejlődésre. És fejlődés nélkül nincs értelmes élet. – Ezt apu magyarázza nekünk. Apu nem iszik soha.

Nálunk sosincs egy hangos szó sem, bár így sem jó, hogy anyuék mindig csendesek egymással. Azért, hogy örüljenek nekünk, igyekszem nagyon jól tanulni, és mindent elolvasok, amit apu elém tesz, és kívülről fújom a görög isteneket is. Zongorázni ugyan nem tudok, cserébe segítek a mosogatásban, de anyu szomorúsága nem múlik, hiába igyekszem.

Anyu az iskolában is szégyenkezik miattam, pedig rajtam kívül még sok más gyerek sem őstehetség zenében, Mimi sem, de Eszti pláne nem. Neki ráadásul kapahangja van, csak azért vették fel a művészetibe, mert az apukája kezelte az igazgató néni kisfiát, aki kruppos volt. A krupp egy újabb izgalmas szó, aminek utána akartam nézni, de nem találtam meg Esztiék könyveiben. Legalább szolmizálni megtanulhatnál, szokta kérni anyu, és én igyekszem, tényleg igyekszem, de a tanár néni, aki a legunalmasabb az egész iskolában, nem szívesen foglalkozik velem. Szerencse, hogy a húgomnak abszolút hallása van, és kárpótolja anyut az én hiányosságomért, aki onnantól kezd boldog lenni, amikor Kamilla versenyeket nyer. Mi apuval szenvedünk ezeken a koncerteken, de nincs mit tenni, nekünk is ott kell lennünk.

– Miért kell erőltetni a gyereket? – kérdezte egyszer apu, amikor elég bátorságot gyűjtött. Apu fél anyutól. Mindig halkan kérdez tőle, úgy, mint aki aggódik, hogy megint szidást kap.

Apu filozófus, ami egy vicc, mondja anyu, mert igazából tudományos szocializmust kell tanítania. Ráadásul szakiskolában. Aput büntetésből helyezték ide a világ végére, ahol ő, mármint anyu, előbb-utóbb meg fog fulladni. Apu miatt. Mert apu az egyetemen olyasmit tanított a diákjainak, amit nem lett volna szabad. Mégsem bánja, legalábbis nem mutatja, mert szerinte mindent ki lehet bírni, csak akarni kell, és a filozófia csodálatos, az emberek veleszületett kíváncsiságából fakad, abból, hogy meg akarják érteni a világot. Nagyon szeretem nézni aput, amikor mosolyog, olyankor összefutnak a ráncok a szeme sarkában, és kilátszanak a széles fogai. A gyerekek igazi filozófusok, szokta magyarázni, de csak addig, amíg ki nem fogynak belőlük a miértek. A miért az a világ iránti természetes érdeklődést jelenti. Mindenesetre apuból is lassan kifogy a kíváncsiság, inkább meg se szólal, és ami a legrosszabb, hogy már alig mosolyog. Legtöbbször a kanapén fekszik, és fájlalja a derekát. Apunak gerincsérve van. Eszti apukája szerint deszkán kellene aludnia, de ő nem hajlandó rá, hiába hozattunk egyet a lepedője alá, azt mondja, hogy attól még rosszabb lesz. Amikor feláll, akkor jobb kezét a derekához tapasztja, és úgy sántikál.

Azért néha tud vidám lenni. Nagy ritkán eljár horgászni Mimi apukájával, kis halakat szoktak fogni, amiket meg lehet sütni egyben, vagy csukát, ami tele van szálkával, ezért óvatosan kell enni. Anyu utálja a halszagot, és még akkor sem lenne hajlandó megsütni, ha apu tisztára pucolná őket. Ilyenkor felvonulunk Mimiékhez, bezsúfolódunk a füstben és olajszagban álló apró konyhába, mi, lányok ülve esszük a ropogós halat, a fiúk és a férfiak állnak, mert nekik nem jut hely, és Misi bácsi vicceket mesél.

Mimi gyönyörű anyukáján legtöbbször virágos nadrágkosztüm van és lila lóherevirág alakú klipsz, és hangosan kacag a férje viccein, már nem látszik rajta, hogy haragszik, és legnagyobb döbbenetünkre apu is nevet, és olyan egyenesen áll az ablak előtt, egyik kezében a sörrel, másikban a ropogós hallal, mint akinek elmúlt a derékzsábája. A sört mindenki mustárospohárból issza, olyanból, aminek széles a pereme. Én egyáltalán nem tudok inni belőle, mert lefolyik a nyakamon, és ezért, amikor vizet kérek, akkor kis kávéspohárból szoktam kapni. Ezeken a délutánokon nehezen szánjuk rá magunkat, hogy hazamenjünk a saját lakásunkba, ahol anyu operát hallgat, vagy valami szomorú prelűdöt játszik a pianínón, és látjuk, hogy kisírt a szeme. A prelűdöt Chopin találta fel, anyu kedvéért ilyeneket tanulok a zeneelmélet könyveiből, de csak néz rám szomorú szemmel. Kicsit sem örül az igyekezetemnek.

Anyu akkor sír, amikor nem látjuk. Kamilla szerint azért, mert boldogtalan, és sok minden hiányzik az életből. Például szeretne autót, de szegény apu élhetetlen, és még magánórákat sem tud adni, mert senkit nem érdekelnek az olyan elvont dolgok, mint például az egzisztencializmus, pedig ezt a szót még Kamilla is ki tudja mondani. Bezzeg, ha matematikát vagy fizikát tanítana, özönlenének hozzá a tanítványok. Mégis mit kellene csinálnia, kérdezte egyszer apu anyutól, amikor kihallgattuk a suttogásukat. Legalább tanuljon meg vizet szerelni. Vagy villanyt. Kamillával összenéztünk, de nem mertünk szólni még egymáshoz se, mert amikor anyu kicseréli a körtét a lámpában, és apu tartja a létrát, képes ránk szólni, hogy ne álljunk olyan közel, nehogy megcsapjon minket az áram. Apu egész nap jegyzetel, és az a terve, hogy ír egy ismeretterjesztő könyvet gyerekeknek, olyasmit, mint Az elsősegélynyújtás alapjai fiataloknak, csak filozófiából. Szerintem lenne rá igény, anyu szerint badarság, senki se venné meg.

Amikor már anyu és apu is együtt szomorú, Kamilla és én bemegyünk a szobánkba.

Mielőtt elalszik, sokat helyezkedik és forgolódik, egészen addig, amíg szanaszét nem dobálja a lábát és karját, és az ágya olyan nem lesz, mintha egy elefántcsorda ment volna végig rajta. Ezt apu mondta neki, amikor még volt meseolvasás, de már nincs, tudunk egyedül is. Én elalvás előtt még szeretem rendbe rakni a játékaimat és a könyveimet, néha elolvasok egy mesét, de csak rövidet, hogy Kamilla ne morogjon a kislámpa miatt. Utána puffosra veregetem a párnáimat, és élére rendezem a paplanomat, mielőtt aláfekszem. A hátamon szoktam aludni, mint aki vigyázzban áll, kinyújtott lábakkal, a karomat feszesen a testem mellé teszem, előbb a balt, aztán eligazítom magamon a takarót, és óvatosan behúzom a jobbat is magam mellé. Ha nem sikerül egyből simára, akkor kidugom a balt, és újra eligazítok mindent. Kicsit fekszem a sötétben, aztán arra ébredek, hogy reggel van. Mindig jó alvók voltak a kislányok, anyu így meséli mindenkinek, és én boldog vagyok, amiért jó alvó vagyok. Egészen pontosan nemcsak jó, de jobb alvó vagyok Kamillánál, és mindenki másnál is, aki szétugrálja álmában az ágyát.

Az iskolában nemcsak jobb vagyok, de a legjobb. Ötödiktől már rendes általánosba járunk, nem kell zeneelméletet tanulni, szolmizálni és xilofonozni sem. Mimi is, Eszti is ide jár. Ők is jó tanulók, de én vagyok az iskolaelső, soha nem volt tízesnél rosszabb jegyem, még tornából sem, pedig ügyetlen mozgású vagyok, nemcsak a zongorával van gondom, de a lábam is összeakad, ha nem figyelek oda. Egyszer majdnem kilencesem lett, mert nem ment a tigrisugrás, a tanár mégsem a szorgalmamért adott tízest, hogy két hétig minden nap bementem gyakorolni, hanem mert attól félt, hogy előbb vagy utóbb kitöröm a nyakamat, és majd mehet a Duna-deltába kényszermunkára. Olyan sokat jártam akkor a tornaterembe, hogy már kezdtem megszokni a zoknik és a nejlon baszketcipők hányingerszagát. Kamillának a legkönnyebb, mert neki nem is kell tanulni, csak gyakorolni. Tornával főleg nem kínozzák, nehogy megsérüljenek az ujjai. Miminek még könnyebb, mert bármit csinál, a tornatanár tízest ad neki, akkor is, ha fájdalmas arccal kiül a kispad szélére, és főképp, amikor ugrálnunk kell, akkor néz rá úgy a tornatanár, mint a vérző térdű Botika tavaly nyáron. Órákig ülnék én is a kispadon, hogy Mimit nézzem, és hogy teljesítsem minden kérését, hogy ott legyek vele, amikor kacag, és csillognak a fogai, vagy amikor zokog, és ömlenek a könnyei a szeplőin. Eszti még mindig úgy fut, mint egy tank, csak úgy dübörög alatta a padló. Menni is úgy szokott, mint egy tehenészlány, ezt a bátyja mondja róla.

Angolosok vagyunk mind a hárman, de románt is kell tanulni. A román a legrosszabb tantárgy, mindenki utálja. A románokat is kell utálni. Én nem ismerek egyetlen igazi románt sem, mert az a néhány az udvarról, az mind tud magyarul. De majd megutálom a többit, ha lesz rá alkalom… … …

Köszönetnyilvánítás

Köszönöm barátaimnak és rokonaimnak a kollektív emlékezet dobozába elhelyezett emlékeit:

Mártának az okkersárga és ultramarin színeket, Zsuzsának a zongoraleckét, édesanyának a margarétás klipszet és a Szekuritátén tanúsított bátorságát, másik Zsuzsának a műkorcsolyaleckét, apámnak a medvés fényképet, unokatestvéreimnek a Beatles-kazettákat, Magdinak a Szent Anna napot, Medárdnak az alagsori pszichiátriát, Zoltánnak a táncházat, Manci néninek Bukarestet, Editnek a börtönemléket, Enikőnek a fekete márciust, Gabicának az állomásfőnököt, Ildinek Izraelt, Andreának Traiskirchent, Borinak a kamaszgyerek beszólásokat.

És kérlek, nézzétek el nekem, ha nem pontosan ugyanazt vettem ki a dobozból, mint amit beletettetek.

Köszönöm az előolvasást Várkonyi Júliának, és legfőképpen köszönöm a csodálatos Erdődi-Juhász Ágnesnek a szöveg érzékeny előgondozását.

Köszönöm Mészáros Sándornak, hogy befogadott a Kalligram világába.

Tartalom

1. Hívok egy régi álmot

2. Miénk itt a tér

3. Mindenkinek van egy álma

4. Hétfő: ébredés

5. Túl az Óperencián

6. Oktopusz kertje

7. Kedd: kiülés

8. Elefántdübörgés

9. Szállni kéne szárnyak nélkül

10. Szerda: fiú

11. A felkelő nap háza

12. Trojka száll a friss havon

13. Hidegen fújnak a szelek

14. Péntek: emlékek bálja

15. Visz a vonat

16. Előbb lépnek el a hegyek

17. Padam, padam

18. Hány cédula egy élet?

19. Szombat: éjszaka

20. Báránykám, báránykám

21. Otthon hagyta minden múltját

22. Hétfő: kisfiú

23. Márványmenyasszony

24. Ép üvegben a szilánk

25. Bíborkáné

26. Szerda: múminok

27. A házadba bújtál a széltől

28. Most múlik pontosan

29. Te is azt álmodod, amit én

30. Vasárnap: kanadai ludakkal

31. Álomarcú lány

32. Gyöngyhajú lány

33. Csütörtök: kispadon

34. Ha a csend beszélni tudna

35. Ahol az álmok kezdődtek

Köszönetnyilvánítás

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2024
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Mészáros Sándor
Olvasószerkesztő Rácz Ágnes Éda
Borító Hrapka Tibor
A borítón Horváth Szekeres István rajza
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 472 5

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence