Đorđe Lebović

SEMPER IDEM

Egy gyerekkor krónikája

© Gordana Lebović, Selena Lebović Radojević, Zlata Jakovljević Lebović, 2022
Hungarian translation © Radics Viktória, 2022
© Forum, 2022

traN(S)zakció

Sorozatszerkesztő Rajsli Emese.

Fordította Radics Viktória.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Đorđe Lebović: Semper idem.

Laguna, Beograd, 2016.

A fotók a Lebović család hagyatékából származnak.

A világosságnak egyetlen nagy szeme,
a sötétségnek ezer keze van.
A sötétség olykor győzedelmeskedik,
de a világosság az örökkévalóság ura.
Haszid mondás

MENNYBŐL A POKOLBA

1. AZ ÉN MENNYORSZÁGOM

Megkérdeztem Adolf papát, hogy hol vannak a mennyek. Rám szólt, hogy nem jól mondom: nem „mennyek”, hanem „menny”.

– Nincsenek mennyek. Csak egy mennyország van.

– De hol? – kérdeztem.

– Sehol, mennyország nincsen. Közönséges ámítás! Csak abban higgy, amit a két szemeddel látsz, és amit meg tudsz tapintani.

Nem voltam elégedett a válaszával: először azt mondta, hogy csak egy mennyország van, később meg azt, hogy mennyország egyáltalán nincsen, mert nem látható. Az éhség se látható, megtapogatni se lehet, mégis létezik.

Megkérdeztem az én Dadimat is, hogy hol van a mennyország.

– Ott, ahol az angyalok, ott a mennyország – válaszolta az én Dadim.

Neki minden kérdésemre volt válasza, ellentétben anyámmal, aki gyakran elhessentett:

– Ne tegyél föl fölösleges kérdéseket!

Szóval az angyalok a mennyországban élnek. Tudtam, kik az angyalok, én is közülük való voltam, hiszen anyám „angyalomnak” nevezett, az én Dadim pedig, miközben simogatott és puszilgatott, azt mondta, hogy „te vagy az én angyalkám”. Anyám abonensei is nemegyszer mondták, hogy „a maga fia egy igazi angyal”.

További adatokhoz akartam jutni, ezért megkérdeztem Dadimat, hogy milyen a mennyország. Elmondta, hogy ott minden nagyon szép, ott mindenki nagyon jó, boldog, derűs, és örökké szól az égi zene. Így tudtam meg, hogy én is a mennyországban élek.

Gyerekkorom Zágrábja volt számomra a tökéletes világ. Az én mennyországom. Mindenki szeretett és a kedvembe akart járni, mindenki jó volt hozzám; úgy hittem, egymáshoz is jók az emberek. Durvaságról és erőszakról egyáltalán nem volt tudomásom. Soha senki nem ütött meg; ha felém nyújtották a kezüket, azért tették, hogy megsimogassanak, vagy adjanak nekem valamit. Senki sem vett el tőlem semmit, nem fosztottak meg semmitől, mindig mindenki csak adott mosolyogva, dicsérő szavak kíséretében. Énhozzám senki sem szólt csúnyán, csúnya szavakat csak az utcán hallottam, s azok nem nekem szóltak. Mindenki hízelgett, hogy milyen bájos vagyok, kedves, okos, éles eszű, én pedig hittem nekik. A világ legszebb városában éltem, a legboldogabb, nagy egyetértésben éldegélő emberek között. Az én mennyországomban. Egyszerű, mindennapos örömeim voltak: szaladgálni a parkban, fél lábon ugrálni, a fűben heverészni és a folyton változó felhőket bámulni, anyám selymes bőrét puszilgatni, a szekrényben takaros sorban lógó ruháit szagolgatni, nézni a zongora billentyűin száguldozó ujjait és hallgatni a csodálatos hangokat, míg álomba nem ringattak a lágy dallamok.

Az anyám csak az enyém volt, ő csak és kizárólag hozzám tartozott. Senki sem akarta őt elvenni tőlem. Az iránta való meg az apám iránti szeretet nem okozott hasadást, sohasem kérdezték: „Kit szeretsz jobban, apukádat vagy anyukádat?” Nem voltak kétségeim, nem szaggatott szét a két szeretet, meg voltam kímélve a gyanakvástól, hogy anyám jobban szereti apámat, mint engem. Apám egyszerűen nem létezett. Igaz, tudtam, hogy él valahol a távolban, de idegen, elérhetetlen volt számomra. Mintha nem is lett volna. Sem ő, sem a bátyám. Csak én léteztem, az egyetlen, az imádott. Nem ismertem a féltékenységet. A gyűlölet teljesen idegen volt tőlem. Minden este boldogan aludtam el, és biztos voltam benne, hogy másnap ismét a külön bejáratú mennyországom vár rám; reggel örömmámorban ébredtem, örültem, hogy ismét élvezhetem a mindennapi üdvösséget, ami föltétel nélkül és örökre az enyém.

Kezdetben nem így volt. Amikor anyámmal megérkeztünk a zágrábi pályaudvarra, nem volt szép a világ. Lökdöstek bennünket, mindenki sietett valahova, sötét volt, hópelyhek szállingóztak, hideg volt. A villanykörték barátságtalanul pislogtak, füstszag volt, korom és piszok. Mozdulatlanul álltunk a peronon, mint a majolikafigurák Paulina nena vitrinjében. Anyám az egyik kezében egy nagy vulkánfíber bőröndöt tartott, a másik karjával átölelt és a csípőjéhez szorított, talán hogy megvédjen a nedves hidegtől.

– Paulina nena megígérte, hogy vár minket – mondta. – Biztos vagyok benne, hogy ideér. De hát a mi Paulina nenánk mindig mindenhonnan elkésik.

A komor, büdös, barátságtalan, félelmetesen idegen vasúti peron az egyik legszörnyűbb rémálmommá válik majd, mely sok álmatlan éjszakámon fog üldözni, baljóslatúan sejtetve a sokáig csak homályosan derengő katasztrófát.

Hosszú, mozdulatlannak tűnő idő után végre felbukkant Paulina nena. Testes volt, kész óriás, a mosolya is széles, lefegyverző.

– Á, korábban befutott a vonat! – dohogott. – Tudjátok, én mindig pontos vagyok.

Anyám nem szólt semmit, tudta, hogy Paulina nenának mindig igaza van.

Paulina volt a legfiatalabb a három Schreier nővér közül, akik annak idején a legszebb eladó lányoknak számítottak Szabadkán. A hozományuk sem volt kicsi, így hát persze egy ideig nagy volt a forgalom a Schreier-házban, jöttek-mentek a kérők és a házasságközvetítők. Elsőnek, annak rendje s módja szerint, a legidősebb nővér, Flóra ment férjhez, őt követte a nagymamám, Helén, aki a nagypapámat, Adolfot választotta férjül, ám ekkor fönnakadás történt. Kérők továbbra is voltak szép számmal, Paulina azonban bevehetetlen várnak bizonyult. „Ahhoz megyek csak hozzá, aki meghódítja a szívemet”, mondogatta. Elmúlt huszonöt éves, átlépte a veszélyes határt, melytől fogva a nagylány vénkisasszonynak számít, amikor végre megjelent az igazi. Egy csinos, gazdag, művelt férfi, arisztokratikus manírokkal. Theodornak hívták, szülei egyetlen fia volt, a császári főváros egyik leggazdagabb családjának sarja. A húgához jött látogatóba, aki egy szabadkai „nemesemberhez” ment férjhez. A Seidner családban sokat emlegették az „előkelő Theodor és a gyönyörű Paulina” megismerkedésének történetét: elbeszélték, ahogy Paulina fagyos, meghódíthatatlan szíve egyszer csak fölizzott, s micsoda szenzáció volt ez a városban, milyen pompás volt a fényűző eljegyzés, és szájról szájra járt az is, hogyan kísérték ki a nagynénémet a pályaudvarra, amikor Bécsbe utazott férjhez menni egy úgyszólván arisztokrata úrhoz. Szerettem ezeket a történeteket, kérdezősködtem, hogy azután mi történt, de mindenki csak legyintett. Senki sem ismerte az igazságot. Paulina állítólag egy hónap házasélet után bírósági úton követelte az „ágytól és asztaltól való elválást”, azzal az indokkal, hogy a férje pipázik a házastársi ágyban. Bizonyára jó ügyvédet fogadott (vagy a császári törvények voltak olyanok, amilyenek), mert megnyerte a pert, és jogot nyert külön szobára, amit éjjelente kulcsra zárt. Két hónap múlva Theodornak elege lett az ilyen házasságból és beadta a bontópert, Paulina pedig nagylelkűen elfogadta az ajánlatot meg a zsíros tartásdíjat. Theodor a nagynéném minden feltételébe beleegyezett, csak szabaduljon a házasság jármából. Paulina a következő sürgönyt küldte a szüleinek Szabadkára: „Megszabadultam a nyomortól, kis ideig Bécsben maradok.” Hat évig maradt, egészen a háború kitöréséig. Anyám mesélte, hogy a nena háza Bécsben mindig teli volt vendégekkel, főleg művészek jártak hozzá, az akkori fővárosi bohémek. Szép nő volt, ráadásul gazdag, sok férfinak fájt rá a foga, no meg a pénzére, sokan megkérték a kezét, Paulina azonban ismét várfalakat emelt a szíve köré, amelyben végleg elhamvadt a szerelem. A háború után egy darabig Szabadkán élt visszavonultan, és továbbra is elutasította a ritka kérőket. A húszas évek elején váratlanul megjelent Zágrábban. Nem tudni, miért pont ezt a várost választotta, valószínűleg azért, mert ez hasonlított a legjobban Bécsre, fényűző virágkorának helyszínére. Vett egy nagy lakást a Jelačić téren, a maradék pénzét pedig befektette egy kóser étterembe, amely a Palmotić utcán volt, nem messze a Zsidó Hitközségtől. Zágrábban senki sem tudott viharos előéletéről. Mindenki vénkisasszonynak hitte, ezért „kisasszonynak” szólították, ami tetszett neki. Amikor a fülébe jutott, hogy anyám elvált, írt neki egy levelet, melyben elrendelte – mert ő sose kért vagy javasolt, mindig rendelkezett: „Azonnal hagyd ott azt a porfészket, és gyere ide hozzám, Zágráb városába.”

A Jelačić téren, Paulina nagy lakásában elhelyezkedtünk a vendégszobában. Anyám azonnal megállapította, hogy ez a lakás olyan, mint egy múzeum. Sohase voltam múzeumban, mindegy, Paulina nena lakása nekem igencsak tetszett. „Tudnod kell, hogy a bútor original Biedermeier aus Wien”, magyarázta a nagynéném. „Egyszerű, nyugodt vonalak, szolid mestermunka.”

A bútorhuzatok világosak voltak, vidám színűek, kis koszorúk, girlandok cifrázták őket. A padlón vastag, puha szőnyegek, melyeket mintha hempergésre, bukfencezésre teremtettek volna. A vitrinek tömve köcsögökkel, vázákkal és porcelánfigurákkal, amelyek ellenállhatatlan vágyat ébresztenek benned, hogy leejtsd és összetörd őket.

A falakon rengeteg festmény széles, aranyozott rámában. „Ezek mind neves bécsi, budapesti, pozsonyi és prágai mesterek. Én tudok választani, nálam aztán nincs giccs!”, dicsekedett a nena.

Az állítólag múzeumhoz hasonlatos lakás ablakai Jelačić bán emlékművére néztek.

– Ha nálad kinézek az ablakon, folyton egy ló farát bámulhatom – piszkálta Adolf papa megboldogult feleségének nővérét.

– Az én ablakomból legalább látszik valami, ellenben a te zombori ablakodból semmi se látszik, akkora a por – felelte a nena fölpaprikázva, és felém fordult: – Drága gyermekem, ez a lovon ülő bronz bán, kezében az előreszegezett karddal, a te Mária nagymamád irányába mutat, azaz Budapest felé – mondta, és elmesélte, hogy Jelačić bán az előreszegezett kardjával a legnagyobb és leghíresebb horvát hadvezér, aki minden csatáját elvesztette a magyarok ellen. Büszke voltam, hogy megismerhettem.

Paulina nenának az égvilágon mindenre volt bő lére eresztett magyarázata, amelyek vagy unalmasak voltak, vagy nem értettem őket. Úgy viszonyult hozzám, mintha abban a pillanatban jöttem volna világra, és a fejem olyan üres lenne, mint egy kiszáradt tök.

– Ez villamos, villanyra működik, az egyes a Száva-parti útra vezet; ez ló, tulajdonképpen vontató ló, de léteznek megnyergelhető lovak is, mint az ott, a Jelačić bán emlékművén; ez a katolikus templom, amit katedrálisnak neveznek, ekkor és ekkor épült... Nem, nem megyünk be, ez nem a mi Istenünk háza.

– Itt egy másik isten lakik, nem a miénk? – kérdeztem.

– Nem így van – válaszolta a nena –, az Isten ugyanaz, csak mi vagyunk másmilyenek.

Nem értettem, de nem faggatóztam tovább, gondoltam, így előbb abbahagyja, Paulina nena azonban egyre csak magyarázott és magyarázott:

– Ez a mélytányér a levesnek, ezek pedig a lapostányérok, a kék a húsnak, a fehér pedig a tejtermékeknek. Húst sose szabad a fehér tányérra tenni és túrót sem a kékre, az nagy vétek, az nem kóser.

Adolf papa elmondta, hogy Paulina korábban nem törődött azzal, kóser-e az étel vagy sem, az istennel kellő tisztelettel magázódott (így mondta a papa), mindig illő távolságot tartva tőle. Amikor Zágrábba költözött és kóser éttermet nyitott, egyszeriben hívővé változott.

– Muszáj hívőnek lennie, ha kóser éttermet visz, különben elmaradnának a vendégei – mondta a papa.

– Nem, nem – ellenkezett anyám –, a nagynénéd azért nyitott kóser éttermet, mert hívő, maga pedig, apám, bal lábbal kelt föl máma.

Hittem anyámnak, Paulina nena valóban hívő volt. Minden szombaton gyertyát gyújtott és tenyerét az arcára borítva imádkozott, talán azért, hogy az Isten ne lássa az arcát. „Békesség és áldás néked, szabbath”, mondta, és akkor asztalhoz ülhettünk. A fehér asztalterítőn állt a két fonott chálá, a tisztelet jeléül szalvétával borítva, hogy a kenyér meg ne szégyenüljön, amiért az első áldást a bor kapja, magyarázta a nagynéném. Leült a lobogó gyertyák mögé az imakönyvével, kendővel a fején, melynek a csücskei enyhén reszkettek. Csodálkoztam ezen, és megkértem, hogy magyarázza el, mi történik.

– A szabbath angyalai integetnek a szárnyukkal, és szárnyuk verdesése lágy szellőt kelt. Ezért reszket a kendőm két vége – magyarázta, én pedig elhittem neki.

A kóser étterem a Palmotić utcában egy keskeny és nagyon hosszú terem volt vagy harminc asztallal, amelyek frissen keményített fehér abrosszal voltak leterítve. A vendégek zsidók voltak, főleg magányos férfiak, akik betartották a szigorú vallási előírásokat. Szombatonként egész családok is jöttek a híres „Paulina sóletjére”. Nem-zsidók is jöttek gyakran, hogy teletömjék a hasukat az úgymond bécsi módra készített állítólagos zsidó babbal. (A sólet igazából zombori módra készült, és anyám csinálta.)

Paulina nena gyakran magával vitt a piacra a két cselédlány kíséretében.

– Ez retek, jól meg kell mosni evés előtt. Ez uborka... Nem, nem savanyú, nyers, de majd belerakom dunsztosüvegekbe, fölöntöm ecettel, és akkor savanyú uborka lesz belőle. Ez kelkáposzta. Nem, nem, a kelkáposzta nem káposztaféle, csak hasonlít rá, de nem az.

A nena válogatta a zöldséget, a cselédlányok pedig nagy kosarakba rakták. Mentünk tovább, ő pedig folytatta a magyarázatot; gyorsan beszélt, szünet nélkül, talányos arckifejezéssel, mintha szigorúan őrzött titkokba avatna be:

– Ez liba, a liba gágog, ez kakas, a kakas kukorékol, ez pedig pulyka, a pulyka rudrudol... Nem, nem tudom neked bemutatni, hogyan rudrudol, itt nem, talán majd otthon. Ezek békacombok, a békák pocsolyákban élnek és brekegnek. Ezek halak, látod, ezek édesvízi halak, ezek meg tengeri halak, ezek pedig rákok, jegyezd meg, hogy a rákok hátrafelé mennek.

Azonnal észrevettem, hogy kihagyta a halakat: ők hogyan beszélnek? Talán elfelejtette, vagy talán nem tudja? Jó alkalom volt ez arra, hogy zavarba hozzam:

– Hát a halak hogyan beszélnek? – kérdeztem a lehető legkedvesebben.

– Azok nem beszélnek. A halak hallgatnak – válaszolta.

– Miért hallgatnak? – folytattam a kérdezősködést, hátha megnyerem a csatát.

A nagynéném furcsamód nem jött zavarba, azonnal válaszolt a kérdésemre:

– A halak a víz alatt élnek. Ha beszélnének, belemenne a szájukba a víz.

Tetszett a magyarázat, és még aznap rászóltam a konyhában az egyik szakácsnőre, akinek mindig járt a szája:

– Hallgass el, mert bemegy a szádba a víz.

A szakácsnék meg a pincérnők nevetve megtapsoltak.

– Nagyon okos kölyök – mondták. – Az anyjára ütött.

A siker fölbátorított, és a vendégekkel zsúfolt étteremben is megismételtem a föllépésemet. Egy teltkarcsú nőt választottam áldozatul, akinek szalonnás tokája volt, hatalmas keble és apró keze, és evés közben sem állt be a szája. Belemásztam a kerek arcába és kimondtam a varázsmondatot egy kis kiegészítéssel:

– Hallgass el, mert bemegy a szádba a víz, és megfulladsz.

Az asztaltársai mind fölnevettek (ő persze nem), és a nevetés átragadt a szomszéd asztalra is; hamarosan az egész étterem hahotázott. Elégedett voltam a föllépésemmel, és az elkövetkező napokban is igyekeztem csillogni az eszemmel meg a humorommal. Nem mindig volt szerencsém, de legalább a figyelem középpontjába kerültem, ami igencsak kedvemre volt. Sajnos nem sikerült teljesen kibontakoztatni a tehetségemet, mert anyám úgy döntött, hogy kilép Paulina kóser étterméből, és önállósul. Saját panziót akart nyitni házias konyhával, csakis „tekintélyes vendégeknek”. Csak az volt a baj, hogy ehhez a vállalkozáshoz kezdőtőkére volt szükség, ami neki hiányzott. Anyámnak tulajdonképpen semmije se volt.

Kivárta a megfelelő alkalmat, és amikor Adolf papa eljött Zágrábba, hogy együtt megünnepeljük a negyedik születésnapomat, kiöntötte neki a szívét, és segítséget kért tőle. Készpénzben. Nem sokat, csak annyit, amennyi az induláshoz szükséges. A papa gondolkodás nélkül rávágta:

– Nincs.

Adolf papának mindig sok pénze volt, de senkinek sem adott egykönnyen. Mátyás volt az egyetlen kivétel, neki mindig sikerült kicsalnia az apjától annyit, amennyit csak akart, egyedül azt kellett megígérnie, hogy „amint tudom, visszaadom”. Persze sose tudta visszaadni.

– Mindenki találja fel magát, ahogy tudja! – mondta a papa. – Nekem sem adott az apám. Saját erőmből avanzsáltam.

Zágrábban a negyedik születésnapomon érdekes módon nem azt mondta anyámnak, amit ilyenkor mondani szokott, hogy „nem adok”, hanem csak annyit, hogy „nincs”. Anyám nem szokott efféle válaszhoz.

– Hogyhogy nincs? – lázadt fel.

– Elspekuláltam magam, ha tudni akarod – felelte a papa pökhendin, mintha anyám lenne az oka annak, hogy a teljes vagyonát elvesztette a tőzsdén. Anyám ölbe ejtett kézzel ült, és a továbbiakban nem szólt egy szót sem. Hallgat, nehogy bemenjen a szájába a víz, mondtam magamban és hangosan felnevettem, mert még mindig odavoltam a saját viccemtől. A papa azt hitte, hogy rajta nevetek, az ő csődjén, és amilyen kiszámíthatatlan volt, ahelyett hogy megharagudott volna, velem nevetett, mi több, hahotázott, „még a hasa is vele nevetett”, ahogy Paulina nena mondaná. Magasba emelt és arcon csókolt, amit nem szerettem, mert szúrt a kefebajsza.

– Nevetséges, nem igaz? Donnerwetter! Ahogy jött, úgy el is ment. Mindegyik tőzsde bankrottált, az egész világ bankrottált.

– Most mit fogsz csinálni? – kérdezte anyám.

– Eladom a házunkat és kifizetem az adósságaimat – válaszolta a papa. – Abból, ami marad, veszek a külvárosban egy kis kertes házat gyümölcsössel. Tudod, hogy mindig arra vágytam.

Anyám még mindig reménykedett a kedvező fordulatban:

– Tényleg nem fog maradni semmi pénzed?

– Egy kevéske marad, de azt Matyinak kell adnom.

– Miért neki, miért nem nekem? – harcolt anyám az utolsó lélegzetéig.

– Azért, mert neki nagyobb szüksége van rá, mint neked. Úgy döntött, hogy végre letelepszik itt, Zágrábban. Ennek örülnöd kell, a közeledben lesz a bátyád, lesz kire támaszkodnod.

Nem vettem észre, hogy anyám megörült volna.

– Mit akar itt?

– Rádiójavító műhelyt fog nyitni. Azt mondja, hogy ennek van jövője.

A papa mindig nagyon hitt Mátyásban, anyám azonban soha.

– Nem is tudtam, hogy Matyi ért a rádiókhoz – mondta.

– Ha elvégezte a pilótaképzést, akkor ezt is ki tudja tanulni – felelte a papa. – Az a fő, hogy révbe jusson. Eleget bolyongott a nagyvilágban.

Később, még ezen az estén, Paulina nena kötelező éjfél előtti mentateája mellett anyám, aki ezúttal is jobban aggódott az apja, mint saját maga miatt, megkérdezte tőle, hogy fog boldogulni egyedül a város szélén.

– Ne félts te engem – vigasztalta a papa –, majd föltalálom magam! Ha nem bírom ki egyedül, legföljebb megnősülök. Például megkérdezem Paulinát, hozzám jön-e?

Láttam, hogy kópésan rám kacsint, visszakacsintottam hát én is, úgy tettem, mintha érteném a viccet.

– Elhamvadt már az a tűz... – mondta a nagynéném, aki mindent komolyan vett, és nem szerette a tréfát.

– Na ne, Paulina! Hiszen még olyan egészséges és friss vagy, mint a hal! – piszkálta őt a papa.

– Én igen, de te nem. Nagyon elhagytad magad, amióta eltávozott a nővérem. Nézd csak, mekkora pocakot eresztettél! Feszül a hasad, mint a dob.

– Na, te se vagy egy söprűnyél! Elterebélyesedtél, mint egy kemence.

– Magamnak jó vagyok, férjre meg, hál’ istennek, nem vágyom. Inkább szolgálom a vendégeket pénzér’, mint a férjemet ingyér.

– Tudom, hogy mindig is a pénzt szeretted legjobban! – nevetett a papa. – Ha lenne pénzem, bizony hozzám jönnél... Még ezen az éjszakán a karomban tartanálak!

– Az úristen a tanúm, nincs az a pénz, amiért én téged megcsókolnálak! – vágta rá mérgesen a nagynéném.

Paulina nena nem szerette a papámat. Pontosabban egyetlen nadrágot viselő szerzetet sem szeretett. Én voltam a kivétel. Igaz, én még rövidnadrágban jártam.

– A férfiak naplopók – mondogatta anyámnak. – Mindig találnak kifogást, csak ne kelljen dolgozniuk. Egyedül ahhoz értenek, hogy zendülést szítsanak, meg hogy háborúzzanak. Ha mi, nők, nem lennénk, rég elsüllyedt volna a világ.

Hittem, hogy Paulina nena tudja, mit beszél.

A papa elutazott anélkül, hogy egyetlen garast adott volna anyámnak.

– Hát jó – mondta neki anyám. – Add oda minden pénzed Matyinak, abból egy garast se látsz viszont! Én megoldom egyedül.

És valóban feltalálta magát. Először is utánajárt, hogy van-e Zágrábban zsidó származású bankigazgató. Nem volt. Aztán szerb igazgató után kérdezősködött. Olyan sem volt. Mind horvátok és németek voltak, meg egy szlovén.

– Egy szem búza a konkolyban – mondta anyám, fölvette a szürke kosztümjét, amit csak ünnepi alkalmakkor viselt, kisminkelte, kiparfümözte magát, engem is ünneplőbe öltöztetett (az ünnepi ruhámat „álló ruhának” nevezte, mert többnyire a szekrényben állt), és elindultunk.

– A zsinagógába megyünk? – kérdeztem.

– Nem. A bankárhoz.

– Mi az, hogy bankár?

– Olyan kereskedő, aki pénzt árul.

Tudtam, hogy pénzért bármit meg lehet venni, de nem tudtam, hogy a pénz is megvehető. Elégedett voltam, hogy végre megtudhatom, hogyan lehet pénzt vásárolni.

A pénzt áruló kereskedő az üzletében fogadott minket, mely olyan tágas volt, mint Paulina nena étterme. Alacsonyforma férfi volt, tar koponyája úgy fénylett, mintha kivikszelték volna.

– Kölcsönre van szükségem – jelentette ki anyám egyenesen. Mindig ilyen egyenes volt, azonnal rátért a tárgyra. A beszélgetés így folytatódott:

– Mire?

– Panziót akarok nyitni.

– Hotelt?

– Nem, szállás nélkül. Csak konyha.

– Szóval éttermet?

– Nem, hanem panziót. Házikonyhával.

– A saját lakásában?

– Igen. Szükségem van némi tőkére, hogy béreljek egy lakást és berendezzem a konyhát meg az ebédlőt.

– Nem hangzik valami meggyőzőn. Miért enne valaki panzióban, ha az éttermekben olcsó és változatos ételekhez jut?

– Azért, uram, mert az én főztöm ízletesebb és változatosabb lesz. És még valami. Nálam megkapja az otthon melegét.

– Továbbra sem hangzik valami meggyőzőn.

– Maga nős? – kérdezte anyám hirtelen.

– Az vagyok, asszonyom, és nem áll szándékomban ismét megnősülni.

Anyám fölnevetett, és én is vele nevettem, noha nem tudtam, hogy mitől lett hirtelen ilyen vidám.

– Ne aggódjon – mondta –, nem akarom megkérni a kezét, csak meg szeretném hívni magát meg a feleségét egy vasárnapi ebédre.

Fölírta egy cédulára Paulina nena címét, és elhagytuk a bankot anélkül, hogy vettünk volna pénzt.

Vasárnap a pénzkereskedő eljött ebédre a feleségével. A hosszú original Biedermeier aus Wien asztalon terítettünk a festményekkel teliaggatott ebédlőben, amit anyám tarka virágokkal ékesített. Az ebédet bácskai módra tálaltuk, ahogy Helén mama ebédlőjében volt szokás: előétel, leves, köztes étel, főétel garnirúnggal és salátával, kompót, sütemény. Ebéd után a kopasz bankár azt mondta anyámnak:

– Megértettem. Holnap jöjjön el a bankba, hogy aláírjuk a szerződést.

A mennyországba minden út a hason keresztül vezet, szokta volt mondani Paulina nena, a kóser étterem tulajdonosa. Ez volt a nővére, az én Helén nagymamám életfilozófiája is, azzal a különbséggel, hogy ő az életével fizetett érte. Anyámnak szerencsére nem ártott meg ez a bölcsesség, ellenkezőleg, segítségére volt abban, hogy megnyissa a híres panzióját. Kezdetben nem volt híres. Alig tudott összegyűjteni négy abonenst, ahogy a vendégeit nevezte. Minden kezdet nehéz, ahogy azt nagy bölcsen Mátyás nagybácsim mondta volt.

Anyám kibérelt egy négyszobás lakást a Lang téren egy emeletes házban, melynek udvarában kezdődött (vagy végződött) a Šalata egyik dombja. Szobám ablakából az erdős dombra láttam meg a tarka mezei virágokkal borított mező egy darabjára. Az enyém volt a Kinderzimmer, anyám szobáját pedig Schlafzimmernek neveztük. Köztük volt a szalon. E mellett a három helyiség mellett húzódott végig az ebédlő, a Speisezimmer, melyben egy hosszú ebédlőasztal állt, több mint húsz személy kényelmesen elfért mellette. A konyha is nagy volt és tágas, több lernis sparhelt volt benne meg két jégszekrény, amelyekbe a legény minden reggel friss jégtáblákat hozott. A falakon hosszú sorokban, takarosan felfüggesztve lógtak az edények: lábasok, fazekak, tálak, serpenyők, tepsik, palacsintasütők, szűrők, köcsögök, tésztaszaggatók, vájdlingok, üstök, reszelők, gyaluk. Megengedték, hogy a konyhában játsszak, így gyorsan megtanultam, hogy melyik edényt hogy hívják. Ez volt az első lecke az életemben, amit fejből megtanultam.

Anyám nagy gonddal választotta ki a személyzetet, a szakácsnét, a mosogatólányt és a felszolgálónőt. Csak egy férfi dolgozott a panzióban, valahonnét a dalmát szigetekről származott, sovány volt és inas, hórihorgas, „mintha az eget akarná kiszúrni a fejével”, ahogy Adolf papa mondta. Rá hárult az összes férfimunka: ő cipelte az ételt meg az italt, hordta el a szemetet, vitt engem a hátán és „csipkodta” a szakácsnét meg a felszolgálónőt.

Kezdetben tíz abonensünk volt, később még tíz, aztán még öt, mikor is anyám kijelentette, hogy „elég”, és nem fogadott több kosztost. Jöttek még jelentkezők, könyörögtek, hogy anyám őket, csak őket kivételesen még fogadja el, írásos ajánlást hoztak Paulina nenától, anyám mészárosától és fűszeresétől, a Zsidó Hitközségtől, de még a főrabbitól is, noha anyám panziójában nem volt kóser az étel.

– Aki kósert akar enni, az étkezzen a nagynénémnél – mondta. – Majd ha Palesztinában leszek, akkor kósert eszek, de addig jó nekem az, ami a többinek. Biztos vagyok benne, hogy az Isten megbocsátja ezt nekem.

Ha üresen maradt egy hely az ebédlőasztal mellett, több jelentkező is akadt. Akit kiválasztott, az városszerte dicsekedett, hogy sikerült szereznie egy széket „a zombori szépasszonynál”.

Nagyon szigorú volt a házirend. Amikor egyet ütött Helén mama nagy mahagóni faliórája, anyám rávágott a gongra, amit Adolf papától kapott – aki ennyivel járult hozzá anyám panziójához, amelyben sose hitt –, és kezdetét vette az ebédelés. Aki elkésett, bekapcsolódhatott ugyan a menübe, de nem volt joga az előző fogásokra. Ebéd után kávé került az asztalra konyakkal, vagy rumos tea. Csak ekkor volt szabad cigarettára vagy pipára gyújtani. Addig a percig tilos volt a dohányzás. Ebéd alatt halkan, már-már suttogva kellett beszélni, s aki elfeledkezett magáról és hangosan káromkodott, annak anyám „útilaput tett a lába alá”, ahogy a papa mondta volt.

– Olyan csönd van itt, mint a műtőben – mondta az egyik abonens, a šalatai kórház sebészorvosa.

Sose jártam műtőben, de annyi biztos, hogy az ebédlőben egyedül anyám hangját lehetett hallani. Rövid, elvágólagos utasításokat adott a felszolgálónőnek meg a szakácsnénak, néha az abonenseknek is. Csak nekem nem parancsolt. Sose utasított, hogy mit csináljak, hanem csupán azt mondta meg, hogy mit kellene tennem. „Lesz olyan jó gyerek az én aranyos kisfiam, hogy most azonnal elmegy a fürdőszobába, és kezet mos.” Vagy: „Lesz olyan szófogadó az én jó kicsi fiam, hogy elmegy a szobájába aludni.”

Noha engem kivéve mindenkivel szigorú volt, mindenki elégedett volt vele. „Maga egy csodálatos asszony, egy varázslónő, egy konyhatündér!”, mondogatták.

Büszke voltam, hogy ő az én édesanyám. Amikor együtt mentünk az utcán, és szorosan fogtam a kezét, legszívesebben elkiáltottam volna magam a járókelők felé: „Nézzétek, ez az én anyukám, ő egy varázslónő, egy konyhatündér!” Sose tettem meg, noha szerettem volna, mert tudtam, hogy megharagudna.

Anyám abonensei tekintélyes, rangos, jómódú egyedülálló férfiak voltak, vagy – ahogy Adolf papa mondta – „finom modorú gourmand-ok és feltörekvő kishivatalnokok”. Csupa férfi, Velinka nagysádot kivéve, habár ő is férfira hasonlított. Mély hangja volt, nadrágban járt, gyakran nyakkendőt is kötött, és a haja rövidebbre volt vágva, mint az enyém. Hosszú szipkát szívott, Adolf papa szerint „hosszabb a Zigarspitz, mint aki tartja”. Olyan alacsony volt, hogy két párnát kellett alárakni ahhoz, hogy enni tudjon az asztalnál. Kohn volt a vezetékneve, de nem volt zsidó, hanem igazi szerb, bezdáni születésű tanítónő. A férje gazdag zágrábi fakereskedő, Kohn Albert, de nem tartott soká a házasságuk. A válás után a férfi vett neki egy szép lakást a Zvonimir utcában, közel a Maksimirhoz, és tanári állást szerzett neki a polgári iskolában.

– Esküvő előtt és válás után könnyen ki lehet jönni a férfiakkal, csak időközben gyötrelmes – szűrte le Velinka nagysád a tanulságot.

– Nekem nincs szükségem férfiakra, és semmi kifogásom se lenne, ha kihalnának, akár a dinoszauruszok – kontrázott Paulina nena.

Albert úr néha elvitte a volt feleségét meg az én anyámat az operába vagy drága hangversenyekre, nekem pedig gyakran adott aprópénzt, amit boldogan dobáltam bele a Sparkassémba. Hallottam, amint egyszer azt mondta anyámnak:

– Velinka nagyszerű személyiség! Sohase hallottam senkit olyan szaftosan káromkodni, mint őt. Levett a lábamról... Sajnos azonban nem tudtam elviselni a szájából meg az orrából folyton gomolygó füstöt. Maga nem dohányzik, kedves Teréz? Hozzám jönne feleségül? Három házam van a városban, egyet rögtön átíratnék a maga nevére.

– Kohn úr, én egyszer férjnél voltam, és ennyi nekem egész életemre elég. Ha egy másik életben még egyszer férjhez mennék, csakis magát választanám – válaszolta anyám, és suttyomban rám kacsintott. Már megtanultam, mit jelent ez a titkos kacsintás: most füllentettem, de ne aggódj, ez csak egy kis huncutkodás volt.

Amikor Velinka nagysád fülébe jutott, hogy Kohn úr megkérte anyám kezét, azt mondta a volt férjének gunyorosan odavetve, ahogy csak ő tudott csipkelődni:

– Haj, de tökkelütött vagy te, Albi! Horoggal akarsz nőstény farkast fogni.

Velinka nagysád imádta anyámat meg a konyháját.

– Ez császári konyha! – mennydörgött. – Ő pedig Terézia császárnő. De többet ér az igazi császárnőnél, mert könnyebb egy államot igazgatni, mint egy konyhát.

Mindegy, hiába imádta anyámat, sem Paulina nena, sem Adolf papa nem becsülték sokra Velinkát, azt mondták róla, hogy „dörög, mint az ágyú, száz kutya se tudná túlugatni”, meg „úgy fölvágták a nyelvét, hogy a legelső kupuszini kofa is példát vehetne róla”.

Én azonban rá se rántottam ezekre a megjegyzésekre, mert Velinka nagysád kedvence voltam. Igaz, anyám minden abonense kedvelt. Szavaltam, énekeltem, előadtam a Velinka nagysádtól tanult vicceket, színészkedtem, többnyire az ügyefogyott bohócot játszottam el nekik.

A legkedvesebb műsorszámom a virágok színének és illatának a tolmácsolása volt. Ezt anyámtól tanultam, akinek a Lehrben volt egy nagyon fontos tantárgya: kerti virágok és szobanövények. Mindent tudott ezekről a bájos, gyöngéd teremtményekről, ahogy nevezte őket, és átadta nekem a tudását. Az ebédlő tele volt virágokkal, én pedig egyik vázától vagy cseréptől a másikig mentem, és szavaltam:

– A nárcisz önmagába szerelmes, és bánatos illatot áraszt; a hortenzia kínai rózsa, és szellőillatú; a kamélia japán rózsa, és mindig álmos; a ciklámen elegáns dáma, talányos illattal; a krizantém téli rózsa; a rozmaringnak tengerillata van, ezért tengeri rózsának is nevezik.

Egy napon az Első Fiúgimnázium anyanyelvtanára, aki mindig szigorú volt, feltette nekem a kérdést:

– Mondd meg nekem, hogy hívják azt a virágot, amelynek nagy ritkán fekete szirma is lehet? Ha eltalálod, kapsz tőlem egy ezüstpénzt.

– Tulipán! – vágtam ki habozás nélkül.

– Pontosan! – kiáltott fel a tanár, és a kezembe nyomott egy ezüstpénzt. Mindenki tapsolt az asztal körül, bravóztak, Velinka nagysád pedig így szólt:

– Meglássák, ebből a gyerekből színész lesz, vagy író, vagy ilyesmi... Jegyezzék meg, amit mondtam!

Akkor még nem tudtam, mi az az író, színészeket azonban már láttam a színházban, egyet pedig személyesen is ismertem, ő is abonens volt anyám panziójában.

– Nem is akármilyen színész lesz, ha mondom – szekundált a színész Velinka nagysádnak. – Nekem van orrom az ilyesmihez.

Valóban különös egy orra volt, akkora, mint a krumpli: vaskos, ormótlan, céklavörös. Habár a céklát sose szerettem, ez a színész megnyerte a tetszésemet.

Anyám ebédlőasztalánál ült még valamelyik (nem tudom, melyik) minisztérium magas rangú hivatalnoka, mellette egy nagykereskedő, aki trgovac a la grossóként szokott bemutatkozni, utána következett a már említett anyanyelvtanár, aki folyton kijavította az én szerb kiejtésemet horvátra. Volt még egy orvos, egy újságíró meg egy ügyvéd (aki, ahogy Velinka nagysád mondta, „fölteszi a kötelet az emberek nyakába, máskor meg leveszi”), és néhány diák, jómódú családok fiai. Egyetlen szerb akadt az abonensek közt, egy tiszt, méghozzá ezredes, akinek szálfaegyenes termete és széles állkapcsa volt. Szépen tudott mesélni és tréfálkozni, de anyám jelenlétében mindig néma és merev maradt. Két külföldi is ült az asztalnál. Az egyik egy budapesti diplomata volt, akivel közbámulatra magyarul beszélgettem, a másik pedig egy bécsi sebész, vendégprofesszor az Orvostudományi Egyetemen. Zsidó volt és Grünwaldnak hívták, ami németül zöld erdőt jelent. Tényleg olyan volt a haja, mint az erdő, csak nem zöld, hanem fekete és bongyor. Magas volt, finom arcvonásokkal. „Szép ember – mondta rá Velinka nagysád –, szívesen elmennék vele kettesben a zöld erdőbe.” Grünwald úr nagyon kedves volt mindenkivel, csak az arca volt szörnyen aggodalmas. Észrevettem, hogy anyám szívesebben beszélget vele, mint a többi vendéggel, és őt szolgálja ki a legkészségesebben.

Egyszer meghívta vacsorára, és akkor hallhattam Grünwald urat furcsán, szaggatottan beszélni, amit a közös asztal mellett sosem tett:

– Kegyelmes asszony, nagy veszélyben vagyunk, súlyos szerencsétlenség küszöbén. Csúnya dolgok készülődnek... Ezek könyörtelenek. Gonoszak... Senkit sem fognak kímélni.

Nem értettem, ki van veszélyben és kik könyörtelenek, de Grünwald úr hangjából és az egész tartásából arra a következtetésre jutottam, hogy valóban nagyon nagy és komoly a veszély.

– Azt hiszem, minél előbb ki kell vándorolni Amerikába – mondta Grünwald úr. – Úgy látom, úgy sejtem, az lesz számunkra az egyetlen biztonságos hely. Jöjjön hozzám feleségül, és jöjjön el velem az Újvilágba. Nyugalmas, gondtalan életet tudok biztosítani önnek és a fiának.

Anyám szomorúan elmosolyodott és ez a szomorú mosoly másnap sem olvadt le az arcáról.

– Grünwald úr, köszönöm a nagylelkű ajánlatot, de én nem bírok és nem is akarok megházasodni, noha kivételesen tisztelem önt és nem idegenkedem öntől.

Ezúttal nem kacsintott rám. Nem tudom, mi történt azután, elaludtam az ölében. Grünwald doktor néhány nap múlva elutazott. Így aztán nem lett anyámból „Zölderdő asszony”, én pedig nem kerültem el az Újvilágba.

Az én Dadim a Jurišić utcai játékbolt kirakatából lépett ki. Sokszor láttam őt ott. Rengeteg játék volt a kirakatban, de én éppen őrá figyeltem fel. Sok tarka alsószoknya volt rajta, anyám Unterrocknak nevezte ezeket. Legalább tíz, ha nem több. Fején tulipiros kendő, a haját nem láthattam, a blúzát pedig tarka hímzés borította és ezüstgombocskák ékesítették. Mi ez? – kérdeztem anyámat. Azt válaszolta, hogy az egy tót asszony. Többször hallottam Adolf papától, hogy „úgy táncol, mint a tót asszony a tányéron”, megkérdeztem hát anyámat, hogy ki az a tót asszony, és miért táncol a tányéron? Anyám erre fölvilágosított, hogy egy: a tót asszonyok nem táncolnak a tányéron, kettő: a tótok szlovákok. Tovább kérdezősködtem: kik azok a szlovákok? Anyám erre elhallgattatott: „Ne tegyél föl fölösleges kérdéseket!” Így aztán nem tudtam meg, hogy kik a szlovákok, és mért nevezik őket tótoknak.

És akkor egy forró nyári napon Dadi kilépett a kirakatból, és eljött hozzánk a tíz Unterrockjában, a cifra réklijében (így nevezte anyám a blúzt), fején piros kendővel. Lábán kötött, fehér térdharisnya és kapcsos fekete félcipő. Kezében vulkánfíber bőrönd, amilyen anyámnak is volt, amikor megérkeztünk a zágrábi pályaudvarra. Ugyanolyan zavartan álldogált az előszobában, mint anyám a zágrábi pályaudvar peronján. A lakkcipője orrát bámulta.

– Jól utaztál? – kérdezte anyám.

Dadi válasz gyanánt csak nagyokat bólogatott. Azt hittem, hogy nem tud beszélni, ami természetes, hiszen a babák nem beszélnek.

– Éhes vagy? – kérdezte anyám.

Most nemet intett a fejével.

– Szomjas?

Fejcsóválás.

– Nincs meleged? – csodálkozott anyám.

– Azt hiszem, nincs, de meglehet, hogy mégis – szólalt meg hirtelen a baba.

Meglepődtem, hogy mégiscsak tud beszélni, habár elég furcsa beszédje volt, olyan, mintha énekelne. Ezt nagyon nevetségesnek találtam, ezért hangosan felnevettem:

– Anya, ez a baba tud énekelni!

– Menj játszani! – szólt rám anyám, majd megfogta a baba kezét és bevezette a fürdőszobába.

Vonatosdit játszottam. Én voltam a mozdony is, meg a mozdonyvezető is meg a vagonok is, az utasokkal együtt. A tengerre mentünk. Nem tudtam, hol a tenger, és azt sem, hogy milyen, de feltételeztem, hogy ott nagyon szép minden. Alig várom, hogy eljussak a tengerre, mondogatta gyakran Paulina nena, és ott végre istenigazából kipihenjem magamat. Egyszer anyámnak is odaszólt:

– Miért nem jössz velem a tengerre? Jót tenne neked is meg a gyereknek is.

– Az idén nem mehetek, nem engedhetem meg magamnak – válaszolta anyám.

Én azonban „megengedhettem magamnak”, nekem semmibe se került a vonatozás. Zakatoltam a síneken végig az ebédlőn, a nappalin, anyám szobáján és a konyhán keresztül, aztán vissza. Az állomásokon meg a pályaudvarokon megálltam, az utasok leszálltak, fölszálltak, én pedig fütyültem és továbbrobogtam. Már majdnem megérkeztünk a tengerhez, amikor meghallottam anyám hangját: „Gyere ide!” Fújtatva és sipítozva elzakatoltam az előszobába, ahol megtorpantam. A vonat megállt és eltűnt. Anyám mellett egy gyönyörű lány állt a fürdőszobaajtó előtt. Haja világosszőke, két hosszú copfba fonva, arca pirospozsgás; olyan, mint egy festmény. Ráismertem. Ő volt a Hófehérke, aki megszökött a gonosz mostohájától és az erdő mélyén élt a törpékkel, most azonban anyám tarka nyári ruhája volt rajta, s a lábán anyám szandálja. A szemét nem láttam, mert félig le volt eresztve a szemhéja. Erről másodjára is ráismertem. Ő a tót lány a kirakatból, ezúttal alsószoknyák, fejkendő és kapcsos lakkcipő nélkül. Meg akartam kérdezni anyámtól, hogy ugye ez itt a kirakatbaba, de ő gyorsabb volt: „Lelkem, ezentúl ő a te dadád.”

Nem tudtam, mi az, hogy dada, meg akartam kérdezni, de ebben a pillanatban a tót lány felnyitotta a szemét és egyenest rám szegezte a tekintetét, én pedig elnémultam. Nefelejcskék szeme volt, olyan kék, mint anyám medalionjában a kő. Elkápráztatva néztem a szemébe, láttam a varázslatos szikrákat is benne, melyek úgy ragyogtak, akár a távoli csillagok. Elmosolyodott, ez volt az első mosoly, amióta kilépett a játékbolt kirakatából, és mindkét karját felém nyújtotta. Odaszaladtam hozzá és átöleltem a lábát, nem értem a derekáig sem, ő pedig magához szorított. És ettől a perctől fogva az én dadámat, az én Dadimat szerettem legeslegjobban ezen a világon. „Tiszta szívből, egy életre, mindörökre”, ahogy anyám mondta, amikor a királyfikról meg a királykisasszonyokról mesélt nekem tündérmeséket.

Kiteljesedett a mennyországom. Anyám már azelőtt is csak az enyém volt, mostantól pedig Dadi is egyedül az enyém. Ő volt az én Dadim, az egyetlenem. Szakadatlanul, éjjel-nappal együtt voltunk. Együtt aludtunk, ettünk, fürödtünk, együtt sétáltunk órákon át. Kezdetben játszóterekre vezetett a Šalatán, vagy a zrinjevaci parkba. A gyerekek játszottak, s Dadi biztatott: „Kérdezd meg, akarnak-e veled játszani... Menj, kérdezd meg nyugodtan.” Én azonban ingattam a fejem: „Jobban szeretek csak veled lenni. Máskor ne vigyél oda, ahol ilyen sokan vannak.”

Így is tett. Sétáltunk vagy játszottunk, csak mi ketten, henteregtünk a fűben, énekeltünk, néha a padon üldögéltünk egymást átölelve, csöndben.

Bejártunk minden parkot a Šalatán, a Tuškanacon, a Maksimiron, csavarogtunk az utcákon, kirakatokat néztünk, bementünk a boltokba. A boltoskisasszonyok mosolyogtak, megkérdezték, hogy hívnak, én pedig hol ezt, hol azt a nevet mondtam nekik, ami először eszembe jutott. Dadi nevetett, nagyon jól éreztük magunkat. Egyszer egy kalauz a villamosban nem fogadta el a pénzt a jegyekért, azt mondta: „Az angyalok ingyen utaznak.”

Télen a Šalata lejtőin szánkóztunk, vagy otthon könyveket olvastunk a meleg szobában. Legjobban A csillagos ég címűt szerettem, amit az anyanyelvtanártól kaptam ajándékba. Megtanultuk a könnyebben megjegyezhető csillagképeket, akárcsak a legragyogóbb csillagok neveit. Derűs éjszakákon bámultuk a csillagos eget és felfedeztük a csillagképeket meg a csillagokat. Soknak tudtuk a nevét, de olyanok is voltak, amelyeket mi neveztünk el. Kettőnk számára az ég mesekönyv volt, ahol istenek és régi korok hősei élnek. Androméda, Cassiopeia, Perzeusz, Pegazus, Herkules. Az állatnevekkel könnyebb dolgunk volt: Nagymedve, Kismedve, Sas, Hattyú, Oroszlán, Zsiráf. Ismertük a legnagyobb csillagok neveit is, és megpróbáltuk azonosítani őket a csillagdzsungelben: Szíriusz, Regulus, Rigel, Antares, Deneb meg a pirosas Betelgeuze, amelynek az „Égi Rózsa” nevet adtam.

Amikor jobbra fordult az idő, eljártunk az állatkertbe. Én eldicsekedtem az állattani tudásommal, amire a mindentudó Paulina nenától tettem szert. Minden állatot ismertem. Üvöltöttem, mint az oroszlán, kacagtam, mint a hiéna, vonyítottam, mint a farkas, mekegtem, mint a kecske, tutultam, mint a fóka. Dadi a hasát fogta nevettében, folytak a könnyei. Boldog voltam, hogy megnevettetem őt.

Legjobban a főpályaudvarhoz közeli botanikus kertet szerettük. Bejártuk az üvegházakat, én pedig lelkesen tolmácsoltam a virágok illatát és beszédét. El akartam kápráztatni Dadit, és mindenfélét kitaláltam a virágokról. A gyöngyvirágnak tavaszillata van, az árvácska szirmai selymesek, a tulipáné bársonyosak; a puha, gyöngéd kaméliáknak angyalillatuk van, a sáfrány anyám konyhájának illatait hozza, a jácint pedig, mondtam, a jácint olyan szagú, mint az én Dadim, ezért ez a kedvenc virágom. Dadi fölkapott, a magasba emelt és összecsókolt, én pedig a nyakába csimpaszkodtam és szerelmesen suttogtam neki: „Te vagy az én jácintom, az én illatos virágom, az én drágakövem.”

Szerettem az én Dadimat, és ő is szeretett engem. Kölcsönös szerelem volt, őszinte és tiszta, mely nem akarta birtokolni a másikat és nem kívánt uralkodni felette. Nem szenvedélyes szerelem volt, nem fért hozzá sem a féltékenység, sem a gyanakvás, nem esett kísértésbe, hogy hűtlenkedjen. Nem bírt elsötétülni, nem bírt elgyöngülni, nem múlt el és nem merülhetett feledésbe: „Ez örök szerelem”, mondta anyám, „rövid az életben, örök az álmokban”.

A fordulat előtti éjszakán József nagyapával álmodtam. Egy nagy folyó partján ültem, és bámultam a hervadt leveleket sodró vizet. Éreztem a nedvesség szagát és a szélfútta vízcsöppek ízét. Megpillantottam a távolban egy csónakot, tompa végű halászladikot. A folyó közepén úszott, vitte a sodrás. József nagyapa ült benne. Az arcát nem láttam, a teste görcsbe volt rándulva, feje lehajtva, arca a térde közé rejtve. Mégis tudtam, hogy ő József nagyapa. Amikor a csónak odaért, ahol ültem, József nagyapa hirtelen kihúzta magát, fölemelte a fejét és rám nézett. Megismertem a tekintetét, habár még soha nem láttam az arcát. Mindössze egy pillanat volt az egész, egy pillanat töredéke. Mindegy, akkor is láttam, hogy a jobb tenyerét a homlokára simította, mire eltűnt a csónak. Eltűnt a folyó is a hervadt falevelekkel együtt. Én is eltűntem.

Másnap a reggelinél anyámhoz fordultam:

– József nagyapával álmodtam, egy halászsajkában ült. Így nevezi Adolf papa a csónakot. Egy nagy folyón, amelyik hervadt leveleket sodort.

– Honnan tudod, hogy ő volt az? Nem is ismerted – mondta anyám.

Ez igaz volt, mégis makacsul ismételgettem:

– Biztos vagyok benne, hogy József nagyapa volt. Biztos vagyok benne...

Anyám mindig türelmes volt velem.

– De fiam, hisz még én sem láttam őt sosem. Amikor hozzámentem apádhoz, ő már eltávozott – mondta.

– Csónakon távozott el? – kérdeztem.

– Nem tudom, senki sem tudja, hogyan jutnak oda az emberek.

Azt mondta, hogy „oda”, de én tudtam, mire gondol. A másvilágra, ahova Helén mama is eltávozott. Még régen, Zomborban megkérdeztem Adolf papát, hogy visszatér-e majd egyszer a mama. „Onnan soha senki nem tér vissza”, válaszolta. Paulina nena nemrég azt mondta, hogy Adolf papa nem tud semmit, és nem igaz, hogy Helén mama sose fog visszatérni. „Majd ha eljön a Messiás, magyarázta, akkor visszajön. Az égi angyalok belefújnak a trombitájukba, és bejelentik az utolsó ítéletet.” Én inkább Adolf papának hittem, mint Paulina nenának, mert a papát értettem. Ezért azon a reggelen így magyaráztam anyámnak:

– Nem azt mondtam, hogy József nagyapa visszajött a túlvilágról, azt mondtam, hogy vele álmodtam.

– Rendben, ezzel egyetértek – mondta anyám, és pontot tettünk a vita végére.

Ezen a reggelen Dadi meggyógyult. Három napig beteg volt, köhögött, fújta az orrát és tüsszögött, anyám azt mondta, hogy meghűlt, mert fagylaltot evett. Ez nem volt igaz, hiszen én is ettem fagylaltot és mégsem hűltem meg, de ezt nem mondtam meg anyámnak. Amíg Dadi beteg volt, nem hagytuk el a házat. Nem bántam, mert hideg volt kint, nedves, ködös volt a levegő és heves szél fújt, éjjelente úgy üvöltött, mint a sakál az állatkertben. Az erős széllöketek szétfújták a felhőket, kiderült az ég, és szép tavaszi napra ébredtünk. Dadi azt mondta, hogy már jobban érzi magát, és elmehetnénk sétálni.

– Menjünk az állatkertbe! – javasoltam, amikor kiléptünk a kapun.

– Nem, nem megyünk olyan messzire, mert elfáradunk – mondta Dadi, nemet intve a fejével.

Felmásztunk a Šalatára, a nap már magasan járt, s a ragyogó, melengető napsütésben megkerestük a padunkat. A „mi padunk” egy félreeső ösvényen volt, egy jázminbokor mögött. Szerettem ezt a „mi padunkat” a jázminillatban, szép kilátás nyílt onnan, a dombtetőről a meredeken zuhanó völgybe.

A padon egy borzas barna hajú, kék szemű fiatalember ült, akit ismertünk. Gyakran összefutottunk vele, véletlenül mindig arra járt, ahol mi szoktunk sétálni. Többnyire együtt üldögéltünk a padon, néha elvitt minket a cukrászdába süteményre, fagylaltra. Elmondta, hogy egyetemre jár és szlovák, akárcsak Dadi, úgyhogy szlovákul beszélgettek, dallamosan, mintha énekelnének.

Aznap hagytam őket beszélgetni a mi padunkon. Miközben elmélyülten tereferéltek, én terepszemlére indultam, mert ezt a területet meg kellett védeni az indiánoktól. Én voltam a lovaskapitány, bátor lovasokat vezettem, és odanyargaltam a bozóthoz, hogy megnézzem, nem ott rejtőzik-e valamelyik veszélyes rézbőrű. Nem volt ott senki, nyugalom volt. A meredély szélén állva láttam odalent a kavicsos úton lassan sétáló embereket. Ekkor a szakadék szélén megpillantottam egy virágot. Magányos virág, harang alakú, ibolyaszínű. Mi lehet ez? – tanakodtam. Az illatáról talán fölismerném, gondoltam és elindultam felé, hogy közelebbről is megszemléljem és megszagoljam. De hogy? A meredélyt végig kerítés szegélyezte, amit nem bírtam átlépni. Mint tapasztalt lovaskapitány, alaposan átvizsgáltam a kerítést és megállapítottam, hogy egy helyütt sérült, két deszkája eltörött. Csak ki kell szélesíteni egy kicsit a hasadékot, és akkor kiférek rajta. A szakadék szélén találtam magam.

Nem akartam leszedni a virágot, hanem csak megszagolni, és az illatából megállapítani, mi a neve, honnan származik. Lehajoltam, előbb csak egy kicsit, aztán még egy kicsit meg még egy kicsit; rothadás szaga csapta meg az orrom, és elrepültem az ég felé. Tárt karokkal repültem, csodálatosan könnyedén, életemben először. Eddig csak álmomban repültem. Megfordult a világ, az ég leereszkedett, a föld pedig fölszállt a magasba. Láttam a rövidre nyírt gyepet, a pitypangokat, és éreztem az orromban a föld átható illatát. Ki akartam találni, mi történhetett, hogy a föld az égbe szállt, ekkor azonban ismét visszatért a helyére, akárcsak az ég, és ez még néhányszor megismétlődött. Hol fönt volt az ég, hol meg lent, én pedig hol az ég, hol a föld felé röpültem. Láttam a sárga virágokat, és rögtön azután az égen kergetőző felhőket, és ismét a gyepet meg a virágokat. És akkor megpillantottam József papát, amint a halászladikban ül a vízen, mely hervadt faleveleket sodor, láttam az Apatini úti házunk udvarát és Helén mamát a támla nélküli padon ülve: „Ne félj, édesem, ne félj!”, hallottam a hangját, és ismét a csónakot láttam József nagyapával, amint hirtelen felém fordítja a fejét és a homlokára simítja a kezét. Mintha azt mondaná, hogy „tégy így”, pedig nem mondott semmit. A jobb tenyerem a homlokomra tettem, és a következő pillanatban nem repültem tovább. A völgy fenekén egy szikla várt rám. Évszázadokig várt azon a helyen a földbe süppedve, mozdulatlanul – rám várt. Csak a hegye kandikált ki a földből, a kemény, csupasz, fogazott hegye, élével a zsákmányára várva. A nekem szánt kőpenge, mely olyan kemény volt, mint a fúró, átdöfte a tenyeremet a mutatóujjam és a középső ujjam között, és mire elérte fő célját, a homlokomat, kissé alábbhagyott az ereje. A szikla éle föltépte a bőrömet és közvetlenül a homlokcsontnál megállt. Ismét fölröppentem. Ezúttal a sötétségbe.

Álmodok. Az álomképek élesek, világosak, a valóság ellenben zavarosan homályos, körvonalai szétfolynak. Szaladok az én Dadimmal egy réten keresztül. A fű magas, a mellemet veri, zöld, selymes, harmatillatú, olyan illata van, mint a tavaszi hajnaloknak. Dadi fogja a kezem, olyan erősen szorítja, hogy már fáj.

A réten fekszünk, bámuljuk az eget. Déli nap ragyog ránk, elvakít, fáj a szemem. Lehunyom a szemem, de a nap továbbra is éget. Hallom anyám hangját: „Nyisd ki a szemed! Nyisd ki a szemed!” Kinyitom a szemem. Már nem kék a fejem fölött az ég, hanem ragyogó fehér.

Az ágyamban fekszem. A fejemen és a jobb karomon vastag kötés. Fáj a karom, a halántékom lüktetve méri az időt. A csillár fehéren ragyog a mennyezeten. „Takarjátok el a napot”, szeretném mondani, de nem hallom a saját hangomat. Anyám arca kerül a látókörömbe. „Fáj, angyalom?” – kérdezi. Alig értem, mit mond. Egy ismeretlen férfi áll mellette. Szeme sötét, szemöldöke sűrű, orra nagy, szája széles mosolyra húzódik. Az egész arca nevet, a szája is, a szeme is, az orra is. „Szervusz, kisfiú! Repülni tanultál, ugye?” Meg akarom kérdezni anyámat, hogy ki ez az ember, de nem mozdul a nyelvem, üresen mocorog az ajkam. Anyám mégis érti, hogy mit mondok. „Ő Andor bácsi. Ő vitt el a rendelőbe, és miután bekötöztek, hazahozott.”

Alszom. Az eget álmodom, nem kék, nem is fehér, hanem sötét, telis-teli csillagokkal. „Mesélj az Andromédáról” – kérlelem Dadit. Dadi mellettem ül, az eget nézi, a csillagok felé nyújtja a karját. „Szeretnék csillag lenni, örökké bolyongani az égi végtelenségben” – mondja, én pedig kacagok, hogy ilyen bolondságokat beszél. „Dadi, de hisz te nem lehetsz csillag, mondom neki nevetve, te nem vagy Androméda.” Dadi megsimogatja a hajam, és csak hajtogatja: „Dehogynem, dehogynem...” A mellére hajtom a fejem. „Mesélj, mesélj...”

Az én Dadim ölében fekszem, ő pedig A csillagos égből olvas nekem, ki tudja, hanyadszor: „Androméda a hatalmas király, Képheusz lánya volt. Anyja, Kassziopeia királynő büszke volt lányának szépségére, és állandóan hencegett vele, azt állítván, hogy Androméda a tengeri nimfáknál is szebb. A nimfákat ez nagyon felmérgesítette, és panaszt tettek az apjuknál, Neptunusznál, a vizek és tengerek istenénél. Neptunusz feldühödött, beleverte a szigonyát a hullámokba és egy szörnyeteget teremtett, Kétót, aki rátámadt Képheusz király birodalmára, borzalmas rombolást művelve. A király tanácsot kért a bölcsektől, akik azt mondták neki, csak úgy tudja megmenteni a népét, ha a lányát, Andromédát láncokkal egy sziklához bilincseli és otthagyja a tengerparton, hogy szétszaggassa és felfalja őt a szörnyeteg. A király mélységes bánatba zuhant, Andromédát pedig elhurcolták a tengerpartra, hozzáláncolták egy sziklához, és otthagyták a tengeri szörnyeteg zsákmányául...”

Föleszmélek. Mindent világosan látok. Nincs senki a szobában, az ajtó tárva-nyitva. Szép nap van. A nyitott ablakon át látni a domboldalon lombosodó fákat. A szomszéd szobából hangokat hallok. Előbb Velinka nagysád ideges, mély hangját, aztán az anyámét.

VELINKA: Szégyen! Pont itt kellett neki zászlót bontania! Pedig megígértem a szüleinek, hogy vigyázok rá.

ANYÁM: Nem te vagy a hibás, Velinka.

VELINKA: Persze, hogy nem én vagyok hibás, hanem ez a kis vacak. Ezért is akarom hazavinni, nehogy megint elkövessen valami ostobaságot.

ANYÁM: Nem fog. Megígérte nekem.

VELINKA: Nem hiszek többet neki, kiteheti a szívét, akkor se hiszek.

Paulina nena hangját is hallom. Persze, hogy ő is itt van.

PAULINA: Én sem hiszek neki. Körülzsongják a férfiak, mint a darazsak a mézet, ez meg olyan butácska, mindent elhisz nekik. Mi lesz ebből...?

ANYÁM: Nem buta, biztos, hogy nem az. Ha még egyszer előfordul ilyesmi, majd meglátom, mit csinálok.

ADOLF PAPA: Miért vállalnál te felelősséget egy ilyen fruskáért? Semmi értelme...

Adolf papa itt van, Zágrábban? Mióta? Pedig ez az ő pipájának az erős illata.

VELINKA: Persze, hogy nincs értelme. Fájjon érte a szüleinek a feje! Legjobb, ha azonnal távozik.

ANYÁM: Ha elmegy, dada nélkül maradok.

ADOLF PAPA: Majd találunk másikat. Add csak ki az útját, aber sofort!

ANYÁM: De apám, a gyerek imádja, nehezen viselné, ha elmenne.

VELINKA: Ugyan, hagyjad már, a gyerek az gyerek. Holnapra elfelejti.

Mást nem hallok. Elmentek volna? Vagy csak hallgatnak? Lehunyom a szemem. „Az én Dadim, az én Dadim”, hajtogatom magamban ötször, tízszer. Ismét alszom. A tengert álmodom, olyan sötét, mint a fekete tulipán szirmai. Sustorog, dübörög, döng. Előbukkan a vízből a szörnyeteg. Nem látom tisztán, de tudom, hogy óriási és borzalmas, hogy ez az a Kétó, akit a tenger istene teremtett. Kiúszik a partra és elindul a szikla felé, amelyhez odaláncolták a gyönyörű Andromédát. Ráismerek az én Dadimra. A szörnyeteg meg akarja ragadni. Ordítok:

– Dadi, Dadi, Dadi!

Meghallom a hangját:

– Itt vagyok, angyalkám, itt vagyok! – mondja, és a kiságyam fölé hajol. A szeme nedves, nagyobb, mint lenni szokott.

– Dadi, azt álmodtam, hogy egy sziklához láncoltak téged – érthetően beszélek, a nyelvem már nem merev, a gombóc sincs már a torkomban. Dadi hallgat. Látom, könnyek csorognak végig az arcán. – Miért sírsz? – kérdem.

– Nem sírok, drágaságom – mondja, pedig zokog, ömlenek a könnyei. Nekem is sírhatnékom van, de nem bírok sírni, hiába erőlködöm, száraz a szemem, a szívem pedig sebesen, hangosan kalapál, mintha ki akarna ugrani a helyéből.

– Ne menj el... – suttogom, pedig üvölteni szeretnék. Dadi fölém hajol, arcon csókol, érzem a szagát, a jácint varázslatos illatát, és ekkor megfordul és kimegy. Hirtelen, gyorsan, már-már futva. – Ne hagyj el! – kiáltanám, de cserben hagy a hangom.

Fekszem és várok. Csönd van, csak a szívem ver, kalapál... Lassan nyílik az ajtó. Senki se jön be. Senki látható. „Papa, suttogom, József nagyapa?”

Nincs válasz. Egyedül fekszem a csöndben. Elment az én Dadim. Eltűnt a semmiben. Amikor felnőttem, megtanultam, hogy a Semmit nagybetűvel kell írni. Két hónappal később anyám hozzáment a megmentőmhöz, Andorhoz, aki fölkapott és rohanvást elvitt a kórházba, amikor én vérben úsztam. A mennyországom odalett, eltűnt, örök időkre elbújt az emlékezetemben.

Jegyzet az Új kék füzetben, fél évszázad múlva

(1983 áprilisában):

Annak utána, hogy nem egész ötévesen lezuhantam a Šalata tetejéről, megtanultam valamit abból, amit apám „életigazságoknak”, Béla bátyja „Isten törvényeinek”, István batya pedig „a sors cselfogásainak” nevezett.

Megrémített az okok és következmények fenyegető láncolata. Egy jelentéktelen elhatározás, egyetlen téves lépés, egyetlenegy óvatlan mozdulat megváltoztatta nemcsak az én életemet, hanem száz meg száz más ember életét is, akik közel állnak hozzám, akik ismeretlenek, vagy talán még meg sem születtek.

Jegyzet, ugyanaznap

Egyetlen mennyország sem örök, kiváltképp a sajátunk nem az.

A pokolról akkor még nem tudtam semmit, de közel, nagyon közel jártam ahhoz, hogy fölfedezzem.

Feljegyzés. Emlékek: Gyerekkorom alakjai.

Az én Dadim (dátum nélkül)

Az én Dadim eltávozott az én saját bejáratú mennyországomból, és soha többé nem láttam viszont. Eltűnt. Senki sem jegyezte meg a nevét, és senki sem hallott róla semmit. Mindenki elfelejtette őt. Egyedül én emlékszem az alakjára, mely minden derűs nyáréjszakán világosan kirajzolódik az északi égbolton az Androméda csillagképben.

2. HOSSZÚ FORRÓ NYÁR

Kaptam egy új nagymamát. Nem pénzért vették, nagymamát vásárolni nem lehet. Ezt Paulina nenától hallottam, amikor még az én mennyországomban éltem. Ezt mondta anyámnak: „Engem nem fog megvásárolni egyetlen férfi sem!” Még aznap este megkérdeztem tőle, hogy hol lehet nagynéniket vásárolni. Elcsodálkozott: „Istenem, micsoda kérdés!”, csak ennyit mondott. Biztos arra gondolt, hogy még egy nagynénit szeretnék venni magamnak, ezért sértődött meg. Muszáj volt neki elmagyaráznom: „Nekem nem kell még egy nagynéni, itt vagy nekem te. Én egy új nagymamát akarok venni!” Elárultam neki, hogy gazdag vagyok, hogy már majdnem tele van a tarsolyom és meg tudom fizetni, ha nem túl drágák a nagymamák. „Nagymamát nem lehet vásárolni!”, jelentette ki Paulina nena. Nem volt előttem világos, hogy ha nagynéniket lehet, akkor nagymamát miért nem lehet, ő pedig nem akarta nekem elmagyarázni, csak annyit mondott: „Verd ki ezt a fejedből! A te Helén mamád pótolhatatlan.”

Paulina nenának ezúttal nem volt igaza. Helén mamámat pótolták. Amikor megérkeztem Zomborba Adolf papához, már az új nagymama várt. Nem tudom, honnan került oda, megkérdeztem a papát. „A mennyből pottyant”, válaszolta foghegyről. Nem voltam benne biztos, hogy viccel-e, vagy komolyan beszél. Ismertem a karácsonyi dalt: „Mennyből az angyal lejött hozzátok, pásztorok, pásztorok.” Az új nagymamában azonban nem volt semmi angyali, és nem hasonlított az előző nagymamámra. Amikor megérkeztem a papához, a szobájában még Helén mama felnagyított fényképe függött a falon. Ezt a fényképet Rudolf batya csinálta, amikor én még meg sem születtem; összehasonlíthattam az új nagymamával. Egy kicsit sem hasonlítottak. Az új nagymamának rövidre nyírt, ősz haja volt és alacsony termetű volt, Helén mama viszont magas volt, a haja sötét, sűrű és nagyon hosszú; amikor kibontotta a kontyát, állítólag a bokájáig ért a haja. Nagyon szép arca volt, teljesen sima, egyetlen ránc nélkül, az új nagymamának ellenben ráncos, hervadt volt az arca. Mégis akadt valami, ami szebb volt rajta: a szeme. Nem volt olyan sötét és dacos, mint Heléné, hanem világoskék, szelíd és lágy, mint az én Dadimé. Azonnal megszerettem őt a szeme miatt. Meg a mosolyáért. Sohasem nevetett hangosan, de mindig mosoly játszott a szája szögletében, akkor is, ha dicsérték, akkor is, ha kemények vagy gorombák voltak hozzá. Azt mondta a mosolya, hogy „mindegy, nem fontos, nem haragszom, minden sértést megbocsátok”, vagy azt, hogy „beismerem, hibáztam, bocsássatok meg”.

Az új nagymamám német volt. Laurának hívták. Azelőtt soha nem hallottam ezt a nevet, megkérdeztem Adolf papától, hogy mit jelent. „A Laura az Laura. Ugyanolyan név, mint a többi. Mintha azt kérdeznéd, hogy mit jelent az Adolf”, mormolta nagyapa, és kiment a kertbe. István batyához fordultam a kérdésemmel, mert neki mindenre volt válasza. Megtudtam tőle, a Laura latinul azt jelenti, hogy babérkoszorús. „Régen babérkoszorút raktak a császárok meg a császárnők, a filozófusok meg a költők, a tekintélyes emberek fejére”, magyarázta a nagybátyám. Az új nagymama nem volt egyik sem. Ő csak az én nagymamám volt, ezenkívül a nagypapa felesége. Nem tudom, mi volt azelőtt, hogy a nagymamám lett volna, hol élt és mivel foglalkozott. Mindent tudott: főzni, mosni, teregetni, vasalni, varrni, kötni, libát tömni, a baromfit meg a disznókat etetni, kertet kapálni, virágot öntözni, gyomlálni és énekelni. Csak nekem énekelt, németül, halkan és édesen. Amint megjelent valaki, elhallgatott. Még a nagyapa előtt sem énekelt. „Énekelj valamit, Laura”, kérlelte a papa. „Bocsánat, nem tudok”, válaszolta a mama. Sohasem hazudott, azt mondta, hogy az Isten nem engedélyezi a hazugságot, mert az minden rossz forrása. Sokszor emlegette az Istent, sokkal gyakrabban, mint Paulina nena. „Így akarta az Isten”, mondogatta, vagy: „Isten akarata”, vagy „ember tervez, Isten végez”. Ha nem tudott válaszolni egy kérdésre, azt mondta, hogy „ezt csak az Isten tudja”. Aranyláncon függő keresztet hordott a nyakában, és nagyapa szobájában a falon, pontosan szemben Helén mama arcképével, egy feszület függött egy darabig, míg Adolf papa rá nem szólt, hogy vegye le azt a „krucifikszet”, hiszen ő sem szögezte ki a falra a Dávid-csillagot. Laura mama szó nélkül levette a feszületet.

– Akaszd ki az én szobámba – javasoltam.

– Nem, mein Schatz, nem tehetem – válaszolta mosolyogva. – Nem akarok veszekedést a házban. Köszönöm, hogy segíteni szerettél volna.

Mein Schatznak hívott, ami németül azt jelenti, hogy kincsem.

A németen kívül magyarul is beszélt, szerbül azonban nem tudott. Én tanítgattam. Megbeszéltük, hogy ő engem megtanít németül, én meg őt szerbül. Ez pedig így festett: ha kimondott egy magyar szót, azt azonnal lefordította németre, én pedig lefordítottam szerbre. Így aztán három nyelven beszélgettünk, ami elég bonyolult volt. Nagyapa néha fejcsóválva fülelt: „Micsoda hablaty! Igazi makaróninyelv.”

Sem Laura mama, sem én nem tudtuk, hogy mi az a makaróninyelv, de lopva egymásra kacsintottunk, élveztük, hogy még a papa sem érti, mit beszélünk. Így tanultam meg németül, az új nagymamám pedig szerbül.

A nagyapa háza a város legszélén volt, ott, ahol már kezdődnek a mezők meg a szántóföldek. Živanović utcának hívták, én Nagyapa-köznek neveztem. Csak egy oldala volt, talán tíz földszintes házzal. Szögletesek, szegényesek, félelmetesen egyformák, hamuszürkék. A papáé volt a hetedik. Az utolsó ház után kezdődtek a kukoricások meg a búzamezők. Az utca túloldalán magas drótkerítés húzódott, onnét kezdődött a senkiföldje, gizgazos bozótos, mely egészen a városi kórházig kiterjedt.

– Ezeket a házakat akkor építették, amikor annyi idős voltam, mint te – mesélte a papa –, most még rondábbak, mint akkor voltak.

– És milyenek belülről? – kérdeztem.

– Nem tudom, sosem jártam bent egyikben sem, és istenuccse, nem is fogok – válaszolta fintorogva a papa, és a gyümölcsöse felé vette az irányt.

A papa háza kicsi volt, fehérre meszelt, piros cseréppel. Azokhoz a házakhoz hasonlított, amelyeket az én Dadimmal építettünk kártyalapokból. A gangról lehetett bemenni két ajtón. Az egyik ajtó az én szobámba nyílt, a másik a konyhába. A papa szobája a kettő között helyezkedett el és csak egy ablaka volt, mely a lugasra nézett. Onnan kezdődött a nagypapa nagy gyümölcsöse. Az én szobám ablaka a kertre nézett, s azon keresztül az utcára, jobban mondva a látóhatár peremén sejlő kórházépületekre. A kert telis-tele volt virágokkal, amelyeket Laura mama ültetett és ápolt. Volt ott csillagos sárga nárcisz, sok-sok fehér nárcisz, fürtös jácint, pompás rododendron, kardvirág, rózsa, szegfű.

A kertnek köszönhetően lettünk jóba a nagymamával, a kerten keresztül hódítottam meg őt. Amint megérkeztem, elkezdtem sorolni a virágneveket, ő pedig elbűvölten hallgatott: „Istenem, istenem, hát mindent tud ez a gyerek?”, csodálkozott, a papa meg csak legyintett: „Tud ez mindenfélét, majd meglátod”, mondta, és ment a dolgára.

Az udvarban volt az akol, a disznóól, a tyúkól, a füstölő, a fészer, a góré meg a kamra. Emögött terült el a papa birodalma. Hatalmas gyümölcsös volt, nem láttam a végét. „Már gyerekkoromban arra vágytam, hogy saját gyümölcsösöm legyen”, mondta, „hát most itt van, öregkoromra megvalósult az álmom”. Előfordult, hogy az egész napot a gyümölcsösében töltötte, nyesett, beoltotta a fákat, locsolta a zöldséget, permetezte a szőlőt, mindig akadt valami dolga. Volt ott meggy, cseresznye, őszibarack, sárgabarack, körte, szilva és ringló, alma és birsalma, és a gyümölcsöskertet málnabokrok és szőlőtőkék szegélyezték. Abban az évben jó volt a termés, a konyhakertben mindaz megtermett, amit a piacon árultak. Hogy itt milyen előadást tarthatna nekem Paulina nena! A papa azt mondta, hogy anyám nála jobban fölpakolhatna, mint a zágrábi piacon. „Birodalmának gyümölcseit” azonban nem árulta, otthon használták föl, vagy a lányának, Erzsinek meg a fiának, Rudolfnak adta, a maradékot pedig szétosztogatta kevés számú barátai között.

Nem szerettem a papa gyümölcsösét, ritkán mentem ki oda. Nem szerettem gilisztát keresve túrni a földet, nem vadásztam lepkére, nem gyűjtöttem a növényeket, nem másztam fára, sose lőttem csúzlival madárra. A könyvek voltak az én világom. A gangon ültem, néha naphosszat, és lapozgattam a nagyapám vaskos, kirojtosodott szélű történelmi és mezőgazdasági könyveit. A papát más nem érdekelte. Nézegettem a fényképeket meg a rajzokat, megpróbáltam eltalálni, hogy mit jelentenek a titokzatos jelek, amelyeket Laura mama betűknek nevezett.

Egy napon a papa megkérdezte, miért nem játszom soha a gyümölcsösében, mire azt válaszoltam:

– Nem szeretem a gyümölcsösödet.

– Pont az enyémet nem? Miért? – kérdezte.

– Senkinek a gyümölcsösét nem szeretem – válaszoltam.

Ez jó néhányszor megismétlődött, és a papa mindannyiszor fölfortyant. Azt mondta, hogy „önző” vagyok, nem érdemlem meg mindazt, amit értem tesz.

– Máma egyedül a föld ér valamit. Az utolsó pénzemet adtam ezért a gyümölcsösért, drága volt nagyon! Téged meg csöppet sem érdekel! – dörgött rákvörösen.

– Örülök, hogy ilyen nagy és drága gyümölcsösöd van – mondtam hízelkedve, mert nagyon megijedtem, igyekeztem volna őt kiengesztelni.

– Gúnyolódsz rajtam? Nem szégyelled magad? – morogta a papám, és rám se nézett többet. – Szégyelld magad! Szégyelld magad! – hajtogatta, és bement a konyhába.

Hallottam, ahogy panaszkodik a mamának: „Szándékosan szekíroz ez a gyerek. Bosszút akar állni rajtam, amiért elválasztottam az anyjától.” A mama hangját is hallottam: „Te egy csöppet sem vagy hibás. Muszáj elhallgatni előle az igazságot?” Erre mondott valamit a papa, amit nem hallottam pontosan, ezért közelebb mentem a konyhaajtóhoz. Csak az utolsó mondatot sikerült elkapnom: „Csak nem fogom a saját lányomat kibeszélni a háta mögött, méghozzá épp az unokámnak!”

Elbújtam a kertek alján a kis vadrózsalugasba, amit a papa a saját kezével készített számomra. Korábban, az én mennyországomban boldog lettem volna, ha egy ilyen lugasban üldögélhetek, rózsák, ciklámenek, krizantémok, violák és kardvirágok között, most azonban gyűlöltem a kertet. Gyűlöltem minden virágot ezen a világon. Amiatt a magányos, névtelen virág miatt gyűlöltem, amely magával rántott a szakadékba. Eltűnt az én Dadim, nyoma veszett, engem pedig örökre kiűztek a mennyországomból. Anyám elhagyott és elfelejtett, Adolf papát pedig csak a gyümölcsöse érdekli, és nem törődik velem.

Apám ezúttal a közelben volt, de nem találkoztunk. Egyszer meglátogattam az irodájában, Laura mama vezetett el hozzá. Szívélyesen mosolygott, megsimogatta a hajam és ostoba kérdésekkel nyaggatott. Igennel vagy nemmel válaszoltam, vagy hallgattam. Bámultam a falra aggatott plakátokat, úgy tettem, mintha érdekelnének. Apám az új nagymamámmal beszélgetett, néha lopva rám pislantott, de sose nézett a szemembe úgy, ahogy anyám szokott. Alig vártam, hogy elmenjünk. Amikor kiléptünk az utcára, rosszkedvű lettem, és mindenáron ingerkedni támadt kedvem. „Mama, ki volt ez a bácsi?”, kérdeztem. Az új nagymamám nagyot sóhajtott: „Jaj, istenem! Édes istenem!”, csak ennyit mondott.

A bátyámat kétszer láttam. Első alkalommal eljött a nagypapát meglátogatni, de biztosan nem magától, hanem parancsra. Két évvel volt idősebb nálam, iskolába készült. Nagyon keveset beszélgettünk, nem kérdezgetett, én pedig hálás voltam neki ezért. Csak ült és evett, előbb a papa sonkáját és kolbászát kebelezte be, aztán a mama süteményeit. Amikor mindent befalt, amit elébe tettek, megcsókolta a papát is meg engem is, és elment. Csalódott voltam, mert az új nagymamánkat nem csókolta meg, de nem szóltam neki semmit. Biztos azt hitte, hogy ő csak az én nagymamám, az övé nem. Másodszor Rudi batya fényképész műtermében találkoztunk – így hívtam őt, ez rövidebb volt és jobban tetszett, mint a Rudolf. Lefényképezett bennünket együtt, aztán az új technikájával, amely városszerte közismertté tette, kiszínezte a fényképet. „A fényképen olyanok vagytok, mint a testvérek”, mondta, „s ami a legkülönösebb, tényleg azok vagytok.” Ezen a nyáron egyszer sem láttam többé a bátyámat.

Laura mama bejött hozzám a lugasba és leült mellém a padra.

– Miért sírtál, mein Schatz?

– Nem sírtam – feleltem.

– Akkor miért könnyezett a szemed? – faggatott tovább.

– A naptól – füllentettem ügyetlenül.

– Biztos hiányzik anyád – mondta erre. Habár már sejtettem, hogy miért kellett Zomborba költöznöm, biztos voltam benne, hogy a mama nem hazudik nekem, ezért megkérdeztem:

– Hol van?

– Anyád elutazott, nem hagyhatott egyedül.

Csak erre vártam:

– Miért nem vitt engem is magával?

A mama sokáig habozott.

– A gyerekeket nem szokták elvinni a nászútra – felelte.

– Tilos? – kérdeztem.

– Ez a rendje – válaszolta.

Nem adtam fel:

– Nekem azt mondta az én anyám, hogy sose fog elhagyni.

– Ember tervez, Isten végez – mondta a mama nagyot sóhajtva.

Brankica felajánlkozott, hogy járjunk együtt. Nem tudtam pontosan, hogy ez mit jelent, és azt válaszoltam, hogy elgondolkodom az ajánlatán. Meg kellett tudakolnom valakitől, hogy mi fog történni velem, ha ráállok. Még soha nem jártam senkivel, azt pedig nem tudtam biztosan, hogy Dadival az élet együttjárás volt-e, vagy sem.

Brankica a szomszédban lakott. Két évvel volt idősebb nálam, épp akkor fejezte be a második elemit. Tudott olvasni és írni, ami engem különösen elvarázsolt. Emiatt örültem egyre gyakoribb látogatásainak, ugyanis magával hozta az ábécéskönyvét, és tanítgatott a betűkre meg a számokra. Magasabb volt nálam, fekete; Adolf papa „hollóhajúnak” nevezte. A szeme nagy, zöld, állandóan kerekre nyílt, mintha folyton csodálkozna valamin. Szerettem hallgatni a történeteit, noha tudtam, hogy leggyakrabban nem mond igazat. Aztán egy napon, uzsonna mellett, miközben tejeskávét hörpöltünk és a mama kuglófját majszoltuk, ünnepélyesen kijelentette: „Te szép és jó kisfiú vagy, ha akarod, járjunk együtt.”

Először a mamától kértem tanácsot. „Korai még, mein Schatz”, felelte, s amikor megkérdeztem, hogy miért, ezt válaszolta: „Mindennek megvan a maga ideje.” Nem voltam elégedett a válasszal, de a papát nem akartam megkérdezni, féltem, hogy fölmérged és rám förmed: „Az én gyümölcsösömet nem szereted, a lányka meg kéne, mi?” Szerencsére ezekben a napokban befutott Rudi batya, hogy segítsen a papának szőlőt permetezni. Kihasználtam az alkalmat, és miközben a mama süteményei mellett borozgatva pihent, tanácsért folyamodtam hozzá.

– Szép lány? – kérdezte.

– Igen, azt hiszem, szép, csak hiányzik néhány foga, de ő azt mondja, hogy hamarosan új fogai nőnek majd – feleltem.

– Okos? – kérdezősködött tovább Rudi batya.

– Igen, de szeret hazudni – válaszoltam, mert nagyon őszinte akartam lenni.

– Az nem baj – mondta a batyám –, minden lány hazudik, ez csak természetes. Nyugodtan mondj igent.

Nem győzött meg teljesen, még voltak kételyeim.

– Ha ráállok, mit kell csinálnom? – kérdeztem aggódva.

– Semmi különöset. Szeretned kell őt, jó lenni hozzá, megütni sose szabad, és néha meg kell osztanod vele a cukorkát meg a csokoládét, amit tőlem kapsz – bátorított a batya, és elővett a pénztárcájából egy fényképet:

– Ez az én kedvesem – mondta, és felém nyújtotta a képet. Egy nagyon szép, szomorú szemű lány nézett rám a színezett fényképről, melyet nyilván ő maga készített. A szépségétől elkápráztatva bámultam a fényképet. – Tetszik? – kérdezte.

– Nagyon. Ő biztos egy angyal! – feleltem őszinte lelkesedéssel.

A batyám elmosolyodott.

– Igen, igazad van. Ő egy angyal! – mondta, és furcsán megremegett a hangja. Megkérdeztem, hogy mi a neve, mire azt válaszolta, hogy Gabriellának hívják.

– Sose hallottam még ezt a nevet. És most hol van? – kérdeztem. A batya sokáig hallgatott, már azt hittem, hogy nem hallotta a kérdésemet és meg akartam ismételni, de végül megszólalt:

– Messze van, nagyon messze, a világ túloldalán.

Sajnáltam őt.

– Miért nem mentél vele? – kérdeztem, mert láttam, hogy nagyon elszomorodott. Erre a batya felhorgadt:

– Megmondom, miért. Azért, mert ostoba vagyok, ostoba, a világ legostobábbja!

Nagyon boldogtalannak tűnt, megpróbáltam jobb kedvre deríteni.

– Nekem is volt egy kedvesem, aki nagyon messzire ment. Dadinak hívták.

– Tényleg? És szép volt?

– Azt hiszem, a legszebb lány a világon.

– Mi volt ő? Egy angyal?

– Először egy baba volt a kirakatban, aztán pedig angyal. Most pedig csillag.

– Csillag? Miféle csillag? – a batyám őszintén meghökkent.

– Az Androméda csillagöv legragyogóbb csillaga. Megmutatnám, de most nem bírom.

– Rendben, majd estére megmutatod.

– Este sem lehet. Ez a csillagöv csak ősszel látható a keleti égbolton. Nyáron az északin van, és a papa kertjéből nem látszik.

Később hallottam Rudi batyámat, hogy azt mondja a papának: „Ez a gyerek ért a csillagokhoz meg a csillagképekhez. Lehetséges ez?” „Sok mindenféléhez ért ez a kölyök, vigyázz, mit beszélsz előtte!” – válaszolta büszkén a papa.

A vége felé közeledett a nyár, leszedték a kukoricát, learatták a búzát. Brankica magával vitt, hogy megmutassa a tarlót meg a kukoricást a Nagyapa-köz végében. Sohasem jártam ott. Óriási pusztaságot láttam. Tűzött a nap, igazi hőség volt, „kánikula”, a papa szavával. Nagy fekete madarak – ezeknek a nevét nem tudtam – járkáltak a tarlón és szemezgették a szétszóródott búzamagokat. Észrevettem, hogy a magas drótkerítés a kukoricás mögött hirtelen jobbra kanyarodik, a kórházépületek felé. Mögötte sűrű, bozótos liget terül el.

– Gyere, menjünk oda a hűvösbe! – javasoltam a lánynak.

– Szó sem lehet róla – mondta Brankica, és még jobban kikerekedett a szeme. – Nem szabad! Szigorúan tilos.

– Miért?

– Van ott egy viskó, amiben a Halál lakik.

– Láttad Őuraságát?

– Rosszul mondod. A Halál nőnemű szó.

– Nem igaz – ellenkeztem hevesen. – A Halál hímnemű!

Hiába. Brankica kitartott az álláspontja mellett. Úgy látszik, a fejébe vette, hogy okosabb, mint én.

– Tévedsz! Én jobban tudom. Az iskolában szerb nyelvtant tanulok – mondta.

– De én találkoztam vele! – rikkantottam fel diadalmasan. – A saját szememmel láttam, hogy hímnemű.

– Találkoztál a Halállal? Hol?

A Nagyapa-köz utolsó háza után lombos eperfa terpeszkedett, alatta kellemes hűvös esett. Leültünk, és én elmeséltem Brankicának, hogyan találkoztam a Halállal.

A botanikus kertben történt, Zágrábban. Az én Dadimmal a botanikus kertet szerettük legjobban, a zrinjevaci meg a šalatai parkoknál is jobban. Ott kevesebben jártak, kevesebb gyerek, sokkal nyugodtabb hely volt. Egy reggel a Botanikuskertben sétálva megpillantottuk a Halált, amint felénk tart. Nagyon magas volt és nagyon sovány, fekete öltönyben, fekete köpönyegben, fején széles karimájú fekete kalap. Spazierstockot, bambusz sétabotot tartott a kezében. Amikor találkoztunk, megállt és kinyújtotta előttem a botját. „Ha megmondod, hány óra van, tovább engedlek” – mondta olyan mély hangon, mely mintha a föld mélyéből jött volna. Szigorú, éles tekintete volt, az orrából hosszú, fehér szőrszálak meredeztek. „Hét óra van” – válaszoltam habozás nélkül. „Honnan tudod?” – kérdezte a Halál. „Amikor reggel fölébredtem, megkérdeztem anyámat, hány óra, és ő azt mondta, hogy hét” – feleltem, és még jobban megszorítottam az én Dadim kezét. „Jól van. Mehetsz!” – mondta a Halál, leeresztette a botját, és utat engedett nekünk. Dadi megrántotta a kezem és megszaporázta lépteit, úgyhogy alig bírtam lépést tartani vele. „Ez a Halál volt” – mondtam, mire Dadi keresztet vetett. „Hallgass, hallgass... Ilyet nem szabad mondani!” – suttogta olyan halkan, hogy alig hallottam. „Miért nem?” – kérdeztem. „Azért, mert az szerencsétlenséget hoz – felelte, és hozzáfűzte: Erről ne szóljál anyádnak, mert mérges lesz.”

– Nem mondtam semmit anyámnak, se senkinek, te vagy az első, akinek ezt elmeséltem – fordultam Brankicához.

– Itt valami nincs rendben – csóválta a fejét Brankica. – Egészen biztosan tudom, hogy a Halál nőnemű. Ha hímnemben beszélsz róla, az nyelvtanilag helytelen.

Felmérgesedtem, hogy ilyen keményfejű ez a lány.

– Nem tudom, mi az a nyelvtan, és nem is érdekel. Egy férfiról nem beszélhetek nőnemben. Az még helytelenebb volna.

– Ha szerbül beszélsz a Halálról, akkor muszáj.

– De ha magyarul beszélek, akkor nem muszáj. A magyar nyelvben nincs se hímnem, se nőnem. Minden ugyanaz!

– Igen, de te nem Magyarországon találkoztál a Halállal, hanem itt, nálunk.

Nem akartam tovább veszekedni és huzakodni vele, mégiscsak a kedvesem volt.

– Ki mondta neked, hogy a Halál a bozótosban lakik egy viskóban?

– A nagymamám. Ő azt mondja, hogy a Halál mindig a halottasház közelében lakik.

– Mi az, hogy halottasház?

– Látod ott azt a házat? Az a halottasház – mutatott Brankica egy kis házra a kórházi épületsor végében. Földszintes, fehérre meszelt épület volt piros nyeregtetővel, a nagyapám házához hasonlatos. Csak az ajtaja volt más: ezé sokkal szélesebb volt és sokkal masszívabb, mint a nagyapámé. És volt még valami furcsa azon a házon: minden ablakát fekete függöny borította.

– Az én nagyapám azt mondta, a kórház portása lakik ott – mondtam.

– Hazudott. Az a halottasház. Ott csak a halottak laknak, azok, akik a kórházban haltak meg.

– Mit csinálnak ott velük?

– Onnét viszik őket a temetőbe.

– És a Halál? Ő mit csinál ott?

– Ő elviszi a halottak lelkét a mennyországba vagy a pokolba.

Láttam Brankicán, hogy jól tájékozott, miközben én alig tudtam valamit a halottak világáról. Azt tudtam, hogy mi a mennyország, Dadi elmagyarázta, a pokol azonban újat jelentett számomra.

– A bűnösök kerülnek a pokolba, a tisztátalan lelkek, akik az örök tűzben bűnhődnek vétkeikért – magyarázta Brankica. Ezt nem egészen értettem:

– A Halál dönti el, hogy ki megy a pokolba és ki a mennyországba?

– Nem – mondta Brankica. – Az Isten dönti el, hogy ki fog meghalni, és hova megy a lelke a túlvilágon.

Felálltam.

– Menjünk innét – mondtam.

– Miért? Félsz? – kérdezte Brankica gunyorosan.

– Nem félek, de nem szeretném, ha a Halál meglátna bennünket, és elvinne minket a pokolba – vágtam rá.

– Ha félsz, megcsókolhatsz, de csak az arcomon – mondta, és édesen lehunyta pilláit.

Megcsókoltam az arcát. Aztán ő is az enyémet. Már nem féltem, de akkor is minél előbb haza akartam érni.

Megvártam, míg kettesben maradunk a nagymamával.

– Mama, mi a Halál?

Laura mama nyugodt hangon válaszolt, és látszott rajta, hogy hisz abban, amit mond:

– A Halál fölszabadulás. Átmenet a földi életből az égi birodalomba, ahol még egyszer élhet az ember, sokkal jobban és boldogabban, mint ezen a világon.

– És akik a pokolba mennek, azok is jobban és boldogabban élnek?

– Nem, ők a kínok kínját szenvedik, mert bűnhődniük muszáj.

– Miért muszáj?

– Azért, mert bűnös életet éltek, és az Isten megbünteti őket.

– Hova fog menni az én lelkem: a mennyországba vagy a pokolba? – kérdeztem. Abban a pillanatban rendkívül fontos volt számomra, hogy ezt tisztázzam.

– Te, mein Schatz, egészen biztosan a mennyországba kerülsz, mert jó vagy és szófogadó. Maradj ilyen egész életedben, higgyél szilárdan Istenben, és légy istenfélő.

Komoly aggodalomba estem: nem voltam istenfélő, és a hitem sem volt szilárd. A hitemet leginkább Adolf papa közönye miatt vesztettem el. Ő nem nagyon törődött sem az Istennel, sem az imádkozással. Az én mennyországomban, Zágrábban én még szilárdan hittem: az ágyamban lefekvés előtt minden este összetettem a kezem és elmondtam az imádságot, amire Dadi tanított: „Én Istenem, jó Istenem, lecsukódik már a szemem, de a tied nyitva, Atyám, amíg alszom, vigyázz reám. Vigyázz kedves Anyukámra meg az én Dadimra, mikor a nap újra felkel, csókolhassuk egymást reggel. Ámen! Jó éjt.” Később napközben nem gondolkodtam a Jóistenről, egy kicsit sem érdekelt. Miután Dadi eltűnt, abbahagytam az imádkozást. A nagyapámnál teljesen elfeledkeztem az Istenről. A papa sohasem vitt el a zsinagógába, és az Istent sem emlegette. Csak a nagymamámtól hallottam Istenről, de ő sose akart rávenni, hogy imádkozzam.

Mindenesetre elhatároztam, hogy ismét jó kapcsolatot létesítek az Istennel, aki ilyen szigorúan bünteti a hitetleneket és a bűnösöket. Ismét visszatértem az egyetlen imádsághoz, amit ismertem. Anyám mellett belefűztem az imába Adolf papát, Laura mamát és a kedvesemet, Brankicát is, hogy rájuk is vigyázzon az Isten, később pedig Rudolf batyát, Erzsi nenát és István nagybátyámat is hozzájuk csatoltam. Így aztán egyre szélesebb lett az enyéim köre, azoké, akiknek a boldogsága fontos volt számomra, és akikért Istenhez folyamodtam.

Eljött az ősz, de a hőség kitartott.

– Ilyen szárazság már fél évszázada nem volt – mondta a papa, és azt is hozzáfűzte, hogy éjszaka sok a denevér, estefelé pedig csak úgy rajzanak a szúnyogok. – És még sokáig nem fog esni.

– Brankica nagymamája azt mondta, ha György napján esik, az rossz jel.

– De a többi jel is rosszra vall. Vízkeresztkor borús volt az ég, és Szent Trifon napján sem derült ki. Hosszú szárazság jön és nagy dögvész!

Nekünk szerencsére volt kutunk az udvarban, igaz, a vize nem volt iható, de mosásra és locsolásra megfelelt. Az ivóvizet a vizes hozta minden reggel; két kannánál többet nem tudtunk venni, takarékoskodni kellett a vízzel. Az egész környéken csak egy artézi kút volt egészséges vízzel. A papa sose ivott vizet, kizárólag csak fröccsöt.

Vasárnap volt. Még félúton sem járt a nap, máris nagy volt a hőség. Laura mama még nem ért haza a templomból a vasárnapi istentiszteletről, a papa a szőlőt locsolta, én pedig a gangon ültem és a Grimm-meséket olvastam, amit a mamától kaptam ajándékba, amikor megtanultam olvasni. Hangosan olvastam, türelmesen silabizálva. Jancsi és Juliska eltévedtek az erdőben és rátaláltak egy mézeskalács-házikóra, amelyben egy gonosz boszorka tanyázott... Elképzeltem kettőnket Brankicával, amint a kórház mögötti bozótosban barangolunk és keressük azt a viskót, amelyben a Halál lakik, szerencsétlenségünkre azonban a vasorrú bábát találjuk ott, aki meg akar főzni bennünket egy nagy üstben. Elhatároztam, hogy amint hazaér a mama a templomból, megkérdezem tőle, hogy a boszorkányok tényleg gyerekeket esznek-e, amikor egyszeriben mellettem termett Rudi batya. Hirtelen jelent meg, és furcsán festett: a haja borzas volt, az arcát benőtte a szakáll, a szemhéja dagadt, a gallérja piszkos, a nadrágja flekkes és gyűrött. Leült velem szemben:

– Semmit sem hoztam, nem otthonról jövök – szabadkozott. Biztosan egyenest a kocsmából jött, hiszen bűzlött, mint a hordó, ahogy Laura mama mondta volna. – Apám! Hozz bort! Nem akarom pazarolni a vizedet, tudom, hogy spórolsz vele – kiáltozta, és többé rám se hederített.

Megjelent a papa. Haragos volt.

– Részegen jöttél az én házamba? Nem szégyelled magad?

– Miért ne igyak, apám? Hiszen józanul is úgy tántorgok az életben, mint egy részeg! Nem várhatom be, hogy kijózanodjak, halaszthatatlan megbeszélnivalóm van magával.

– Gyere be – mormolta a papa.

Bementek a házba, de az ablak tárva-nyitva volt, így mindent hallottam. Bizonyára csukott ablak mellett is hallottam volna, annyira kiabáltak.

– Apám, először magának kell elmondanom, ki másnak. Elmegyek!

– Hová?

– Amerikába.

Csönd. Hosszú csönd. Nem moccanok, hallgatózom. A papa még mindig hallgat. Ismét a nagybátyám hangját hallom:

– Neki kell indulnom a nagyvilágnak, apám. Nem akarok itt megrohadni.

– Megrohadni? Miről beszélsz? Nincs ennél szebb élet sehol. Gyönyörű táj, zsíros föld, jó borok, szelíd emberek. Mit akarsz még?

– Elfelejtette megemlíteni a térdig érő port.

– Mit árt a por? Kibetonozza a tüdőt a kórság ellen.

– Ugyan már. Maga is tudja, hogy a tüdőkór biztos halál. Akinek van pénze, az elmenekül a portól meg a hőségtől a tengerre vagy a hegyekbe, de hát én nem tehetem, szegény ember vagyok. Elegem van ebből a vaksi életből.

– Ezt a szegény embert meg honnét veszed? Megvan neked a magad szakmája, még műtermed is van.

– Ugyan már, menjen, csak nem gondolja, hogy az én fényképészeti műtermemből meg lehet rendesen élni? Alig van kuncsaft, ételre sem elég, ami összejön.

– Ha nem megy az üzlet, akkor add el, és azért a pénzért vegyél egy tanyát. Amit a föld terem, azt megveszik, amíg világ a világ.

A földdel nem lehet csődbe menni.

– Hát Janit mért nem beszélte rá, hogy paraszt legyen? Őt bezzeg kiiskoláztatta Pesten. Matyit miért nem küldte ki a tanyára? Ehelyett vett neki Zágrábban egy üzletet. Erzsinek is adott pénzt, hogy divatszalont nyisson, csak Teréznek meg nekem jutott egy-egy férges sárgarépa. Ő legyen szakácsnő és hajbókoljon az urak előtt, én meg arassak és kapáljak.

– Jobb is, hogy nem adtam neked semmit, elittad volna az utolsó garasig.

– Tudja maga azt jól, apám, nagyon jól tudja, hogy én miért iszok. Jobb, ha nem emlékeztet rá! Nem hagyták, se maga, se az anyám, hogy úgy éljek, ahogy jó lett volna nekem, rávettek, hogy mondjak le a boldogságomról, mintha nem is a fiuk lennék, hanem az ellenségük.

– A saját ellenséged vagy te, mi pedig megmentettünk a nyomortól meg a teljes csődtől. De mit ér, ha megint csak a saját fejed után mész?! Mit akarsz te Amerikában? Azt hiszed, ott nincs elég fényképész, épp rád várnak?

– Ha tudni akarja, épp rám. Szükségük van fényképészekre az új iparukban. A filmiparé a jövő.

– Aber was! Ezek üres szavak, gyorsan elege lesz a világnak ebből a cirkuszból. Aztán meg nekik sem kell az idegen, megvannak nekik a sajátjaik. Nemhiába mondják, hogy fa a fára, ember a rokonára támaszkodik. Ki fog neked segíteni ott messze, hiszen ott nem lesz senkid! Egyedül leszel.

– Mindig egyedül van az ember, apám. Egyedül az öklével. Az megy előre, aki kész kockáztatni, aki ki mer lépni a nagyvilágba, nem pedig az, aki a porban szunyókál, és még Sztapárig se mer elmenni.

Észre se vettem, hogy hazajött Laura mama. Nem kérdezett semmit, szótlanul ült velem szemben. Az ölébe ejtett kézzel hallgatta, mit vág egymáshoz a férje meg annak legkisebbik fia.

– És még valami, apám, ami nem kevésbé fontos, és amit magának is észbe kellene vennie. Veszélyes idők jönnek. Látja. A németek egy bolondot választottak meg vezérnek és kancellárnak. Aki már javában uszít a zsidók ellen, revansot akar venni, háborúra készíti fel az országát. A németeknek meg nem kell sok ahhoz, hogy hadba vonuljanak. Ezt maga tudja a legjobban.

– Quatsch! Nem lesz abból semmi. Átmegy rajtuk ez a bolondéria.

– Nem, apám, biztos, hogy nem. Svábok. Átkozott egy fajta.

– Vigyázz, mit beszélsz! A feleségem német.

A mamára néztem. Lehajtott fejjel ült, a földre szegezett tekintettel. Csönd következett, mint mikor a szónok belefárad a nagy beszédbe. Aztán ismét fölemelte a hangját a fiatalabbik, a makacsabbik.

– Jusson eszébe, apám: ez itt a Balkán, alig múlik el egy kis idő, máris újabb vérontás jön. Ez a háború pedig rosszabb lesz, mint az előző volt.

– Én harcoltam a nagy háborúban, és mi bajom lett?

– No, én nem akarok harcolni a következőben. Legyen másoké a dicsőség, én elmegyek.

– Csak nem ott eszi a fene azt a te nagy kurvádat?

– Maga nem engedi, hogy a maga feleségéről egy fél rossz szó is essék, az enyémet meg sértegetheti, amikor csak erre szottyan kedve.

– Már megbocsáss, de ő nem a feleséged, nem is volt soha.

– Nem, és ezt magának köszönhetem. Nem engedte, hogy magyar lányt vegyek el, aztán meg feleségül vett egy sváb asszonyt.

– A megboldogult anyáddal nem azért tiltottuk azt a házasságot, mert a lány magyar volt, hanem azért, mert rossz híre volt.

– Nem igaz!

– Még mennyire az! Az egész város tudta, hogy tisztek cafkája volt.

– Legyen. Százszor jobb egy magyar cafka, mint egy sváb apáca.

– Jetzt ist genug! Az én házamban te nem fogsz így beszélni! Menj, józanodj ki, aztán gyere vissza, hogy folytassuk a beszélgetést.

– Valamit mondanom kell, apám. Én a Gabriellát akkor is elveszem, ha Amerika legelső kurvája, csak azért, hogy megmutassam magának!

Rudi batya nem az ajtón keresztül távozott, hanem az ablakon át ugrott ki a gangra, és eltűnt a kapuban anélkül, hogy Laura mamát észrevette volna. Vagy ha észrevette, szándékosan nem köszönt neki.

– Istenem, édes Istenem... – suttogta a mama, és könnyek gördültek végig hervadt arcán.

A kanálissal álmodtam. Sekély volt és szennyes, zöld hártya és sötét, poros hab borította. Olyan volt, mint egy nagy, mozdulatlan pocsolya, pedig mozgott a víz. Száraz ágakat, kukoricacsuhét sodort meg döglött, fölfordult, meredt lábacskáikat az égnek meresztő békákat. – Meg akartam fordulni és elszaladni, de nem bírtam. A lábam mozgott, s én mégis egy helyben maradtam. Ekkor észrevettem, hogy a víz egy tetemet hengerget, és felismertem benne Rudi batyát. Arca sötét volt, a testéről vállból lenyesett bal karja csupa vér. „József nagyapa... József nagyapa!”, kiáltottam, de semmi sem történt, és senki sem hallotta a kiáltásaimat.

Meghalt Rudi batya, Adolf papa legszebb, legfiatalabb, legerősebb fia. Három nap alatt elment, gyors halálát egy ártalmatlan seb okozta: megvágta az ujját. Lehetetlen, hihetetlen, képtelen igazság, de igazság. Hétfőn, az apjával való veszekedést követő napon Rudi batya egy éles pengével, amit a fényképészek gyakran használnak a felvételek kidolgozása közben, megvágta a bal keze középső ujját. A műteremben nem volt se jód, se alkohol, hanyagul megmosta a kezét – valószínűleg takarékoskodott a vízzel –, aztán bekötötte az ujját. Elfogta az álmosság és elaludt, meg is feledkezett a sebéről. Fülledt, forró nap volt ez is, mint az előzők, felült hát a biciklijére és kihajtott a strandra. A kanálisban leapadt a víz, zavaros volt és piszkos. Sokan mondták, hogy szennyezett, veszélyes fürdeni benne. Rudi batya azonban nem szokott adni mások szavára, megfürdött annak ellenére, hogy a víz inkább büdös tócsára emlékeztetett, semmint fürdőhelyre. Hazafelé tekerve találkozott a haverjaival, és befordultak egy kocsmába a szomjukat oltani. Késő éjjel ért haza fáradtan, ittasan, elterült az ágyon és azonnal elnyomta az álom. Reggelre bal kezének középső ujja megkékült és bedagadt. Csak ekkor ment el a rendelőbe. Az orvos épp nem volt ott, Rudi batyának pedig nem volt türelme várakozni. Az ápolónő bekötözte a sebet, miután előzőleg bekente ichtiollal, ami egy fekete kenőcs, és arra szolgál, hogy kiszívja a gennyet a tályogból. Égett az ujja, és ismét egy kocsmában rekedt, fájdalmát pálinkával gyógyítandó. Ebéd után elaludt, estefelé pedig magas lázzal ébredt; a bal keze akkorára dagadt, mint a fánk. Vett egy fiákert és elhajtatott a kórházba. Már sötét éjszaka volt. Az ügyeletes orvos nem tudta, hogyan segítsen. Adott neki lázcsillapító injekciót és a kórházban tartotta azzal, hogy majd reggel megvizsgálják a szakorvosok. Szerdán reggel az orvosi konzílium után az a döntés született, hogy Rudi batyámnak levágják a bal kezét, ezzel megakadályozzák a vérmérgezés terjedését. Néhány órával később műtét közben úgy döntöttek, hogy vállból amputálják a bal karját. Így is tettek, de késő volt, a vére már széthordta a mérget az egész szervezetében. Este Rudi batyám fölébredt a kómából. Teljesen magánál volt és beszélt az apjával, aki az egész napot a kórházban töltötte, a műtét eredményét várva. Csak a főnővér volt beszélgetésük tanúja. Senki sem tudta meg, hogy mit mondott ekkor egymásnak apa és fia. Rudi batyám éjfél után ismét kómába esett, és többet nem ébredt föl. Csütörtök hajnalban kilehelte a lelkét a kórteremben, melynek ablakai az apja házára néztek. Nem volt egész három napja, hogy megvágta magát, az apjával való veszekedés óta pedig négy nap sem telt el. Nem ment el Amerikába, és nem látta viszont Gabriellát. Ki tudja, mennyit várt a nő a nagybátyámra, a szép Rudira, akit se ő, se én nem fogunk látni többé. Soha, soha többé.

Meleg, fülledt éjszaka volt, alig valamivel frissebb, mint a nappal. Nem bírtam aludni. Az ablak előtt álltam, és a szemben lévő kórházépületet bámultam. Tekintetem a halottasházat kereste. A sötétben alig sejlett, messze volt és nem volt megvilágítva. Élők ott nincsenek, a halottaknak pedig nyilvánvalóan nincs szükségük fényre, gondoltam. Tetszett nekem ez a gondolat, igen okosnak éreztem magam. Tovább gondolkodtam: az ember él, az ember meghal; halála előtt néhány pillanattal még nézett, beszélt, reménykedett, félt, fájdalmat érzett, most pedig nincsen többé, halott. Rudi batyám ott fekszik a sötétben egyedül, elhagyatva, nem érez semmit, nem tud semmit, nem lát semmit. Hogy lehetséges ez? Ki ötlött ki ilyesmit, és miért? Özönlöttek a kérdések, amelyekre nem tudtam a választ. Nem volt senki, aki válaszolt volna. Igaz, napközben feltettem néhány kérdést a nagymamámnak. Először azt kérdeztem, hogy miért halt meg a Rudi batyám ilyen fiatalon és ilyen hirtelen. „A halál mindig hirtelen, mein Schatz, és mindig korai, bármikor jöjjön”, mondta a mama. Nem voltam elégedett ezzel a válasszal, és a következő kérdésemet sokkal egyszerűbbnek szántam: hova megy Rudi batyám lelke, a mennyországba vagy a pokolba? Azt hittem, hogy Laura mama a pokolba fogja helyezni a batya lelkét, mivel lump volt és részeges, veszekedett az apjával és megsértette őt. Nagy meglepetésemre Laura mama így szólt: „A nagybátyád lelke most a mennyországban van, a mi Urunk trónja mellett. Jó ember volt, tisztességes ember, senkinek semmi rosszat nem tett, megérdemelte az örök üdvösséget.” A mama szemét elfutották a könnyek és a tenyerébe temette arcát, hogy ne lássam. Úgy döntöttem, hogy többet nem kérdezek. A papához oda sem mertem menni. Egész nap nem láttam, de tudtam, hol van. A gyümölcsöse végében ült egy kissámlin, kalappal a fején, és a földre meresztette a szemét. Még a mamának sem engedte meg, hogy közeledjen hozzá. Nem evett, nem ivott semmit, s ami ennél is különösebb, egyetlenegyszer sem gyújtott rá a pipájára.

Nem tudtam, vajon a papa még mindig a gyümölcsösben van-e. Nem hallottam, hogy bejött volna a házba, nyilván még mindig a sámlin ül. A nagymama a szobájában volt, nem moccant, bizonyára aludt. Bámultam a csillagos eget. Az Androméda csillagzatot kerestem a tekintetemmel. Felsikoltottam az örömtől: megtaláltam! Ismét látni lehet az én Dadim csillagzatát! Ősz van tehát. Elmúlt a nyár, és az én anyám még mindig nincs sehol. Majdnem én is elsírtam magam és a tenyerembe temettem az arcom, mint a mama, de aztán mégsem. Néztem a csillagképeket: Androméda, Cassiopeia, Cepheus, Perseus, Halak, Háromszög, Bika... Millió csillagzat, mindegyikben millió csillag, mindegyik csillag valakinek a lelke. József nagyapa, Helén nagyanya, az én Dadim, Rudi batyám. Rezzenetlen szemmel bámultam az éjszakai égboltot és már nem tudtam, én nézem-e a csillagokat, vagy talán ők néznek engem.

Jegyzet a Kék füzetben (1943. január)

Az életben megjelenik a jó is, a rossz is, csak mi vagyunk vakok nagy tudatlanságunkban, és nem vagyunk képesek fölismerni a gondviselés jeleit.

3. DÖGVÉSZ

Hasas felhők telepedtek az alacsony tetőkre, vastag, sötét takaró gyanánt. Leheletnyi szellő sem fúj, egy csöpp eső sem esik, villám nem vet szikrát, az ég távolról sem dörög – csak a szürke ég és a baljós csönd. Por hullt a száraz, elsárgult levelekre, behintette az ablaküvegeket és még odabent a bútort is. Nehezen lélegzünk. Schwule, mondja Laura mama, omorina, mondja Adolf papa, Brankica nagymamája pedig omarát mond. Ő még azt is hozzáteszi, hogy ez rossz jel, mert ha az omara soká tart, akkor nagy morija lesz. „Így volt ez nyolcszáznegyvenhétben is, mondja, először az aszály, aztán a rekkenő hőség, és utána a morija. Végül pedig a háború.” Brankica nagymamája nagyon öreg, a papa szerint százéves is megvan, ami nem biztos, hogy igaz, mert a papám mindig túlzásokba esik. Brankica nagymamáján azonban látszik, hogy igen-igen vén. Arca mint a szántóföld, melyet egy részeg paraszt szántott föl, keresztbe-kasul kanyarognak rajta a barázdák; a rengeteg ránctól alig látszik a szája; három-négy rozoga foga van csak; fején örökké ott a fekete kendő, a haja egyáltalán nem látszik. Keze csontos, ujjai, akár a szederfaágak késő ősszel, szárazak, vékonyak, görbék. Mind gyakrabban fölemlegeti a moriját, muszáj megkérdeznem Brankicától, hogy mit jelent ez. Brankica három keresztet hány magára:

– Hallgass, hallgass, ne fesd az ördögöt a falra!

Megkérdeztem Laura mamát is. Nem tudja. Végül odamerészkedtem Adolf papához. Hallgat, rágyújt a pipájára, látom rajta, hogy tudja. Várom a választ.

– A morija dögvészt jelent. Így hívták régebben a nagy pestis- és kolerajárványokat – mondja.

Laura mama keresztet vet, és többször elismétli németül, hogy „segíts meg bennünket, Istenem”.

– Na jó, csak semmi pánik, az a nyanya mindig kárál, mindenhol a bajt látja. Nem lesz sem járvány, sem tömeghalál. Már lóg az eső lába.

Mégse esett. Az elnehezedett felhők továbbra is mozdulatlanul csüngnek a város felett, és már kora délután elkezd alkonyodni. Az emberek elcsendesedtek, nem hallani már nevetést, a tekintetek az ólmos eget fürkészik. A szomszédok, még a szomszéd utcabeliek is eljárnak Adolf papához tanácsért és vigaszért.

– Még sohasem volt ilyen hosszú szárazság és tikkadtság, mint most. Ez már a világvége! – mondogatják.

– Á, ez semmi! – legyint hanyagul a papa, és szívogatja a pipáját. – Ilyen a természet, szeszélyes, néha nehéz belelátni a szándékaiba. Aztán végül minden jó véget ér, és az ember hasznára válik. A világot az emberek fogják elpusztítani, nem a természet!

A szomszédok hitetlenül csóválják a fejüket, nem mernek ellentmondani a nagypapának, csak morognak elégedetlenül. Jobban hisznek a varázslatokban, mint a papa meséiben a természetről és annak jó szándékairól.

Az anyák meg a nagyanyák kipett-kopott ruhácskákba öltöztetik a kislányokat, kieresztik a copfjaikat és búzából, szőlőlevelekből meg ágacskákból font koszorúval díszítik hosszú hajukat. Brankica velük tart, és engem is magával visz. Házról házra járunk, előbb a Nagyapa-közben, aztán a szomszéd utcákban is. Mezítláb énekelünk:

Ess, eső, ess, hej dodo, hej dodole

Harmat harmatozz, hej dodo, hej dodole.

Minden háznál szívélyesen fogadnak bennünket, vízzel locsolják poros lábunkat és süteményt, cukorkát kapunk.

– Ez a legkisebb itt, ez a rövidnadrágos, kisfiú vagy kislány?

– Kislány, kislány! – kiáltozzák a lánykák. Tetszik nekik, hogy velük tartok, mindegyikük szívesen kézen fogna, de Brankica nem engedi.

– Félre, ő az én kedvesem! – kiáltja. A kislányok meg akarnak puszilni, de Brankica haragszik ezért, szikrát hány a nagy szeme. – Ha valamelyikőtök meg meri érinteni, úgy megverem, mint az ökröt a káposztásban!

Hálás vagyok Brankicának, hogy megmentett a veszedelemtől, nem tűrtem volna, hogy a cserfes kislányok benyálazzanak. Otthon megkérdeztem a papát, hogy hogy verik az ökröt a káposztásban, de ő elhajtott: „Ne beszélj zöldeket!”

A dodolázás után Brankica elvitt hozzájuk uzsonnázni.

– A dodolázás semmit se segít – siránkozik a nagymamája. –

A gyerekversikék nem fogják előcsalogatni az esőt. Az én falumban, amikor aszály volt, kiásták a temetőben a vízbe fúltak tetemeit, és bedobálták őket a Moravába. Másnap megeredt az eső.

– De nagymama, Zomborban nincs folyó – mondja Brankica.

– De van kanális.

– A mi kanálisunkba még nem fulladt bele senki! – nevetünk Brankicával.

Brankica nagymamája hányja a keresztet, mormol valamit, alig értjük. Végül kimondja:

– Semmit se tudtok ti, gyerekek. Az élet egy nagy titok.

Este elmesélem, mit tanácsolt Brankica nagymamája.

– Hogy ássuk ki a halottakat?! – horgadt föl a papa. – Bolond vénasszony! Ezt a varázslást biztos az oroszoktól tanulta.

– Miért pont az oroszoktól? – kérdem.

– Azért, mert ők fondorkodnak folyton valamit a halottakkal – morogja a papa, és már megy is a gyümölcsösébe, hogy meglocsolja a virágokat. Amikor ilyen morcos, nem merek semmit se kérdezni tőle. Pedig szeretném tudni, hogy kicsodák az oroszok, hogy néznek ki, itt élnek-e valahol a közelben, vagy talán egy másik világban?

Eltelt negyven nap Rudi batyám halála óta. A papa meg a mama elmentek a temetőbe haftarát olvasni, de engem a hőség miatt nem vittek magukkal. Hiába ígérte Adolf papa, sehogy sem szakadt le az eső. Nagyon fülledt volt a levegő és meleg volt, de én ezt nem érzékeltem, mert az egész napot István batyámnál töltöttem, tágas lakásának kellemes hűvösében. Ő sem ment ki a temetőbe, Erzsi nena nélküle ment el. Nem tudom, István batyám miért nem tartott vele, nem kérdeztem meg, pedig őtőle nyugodtan kérdezhettem bármit, minden kérdésemre volt válasza, igaz, néha kicsit furcsa, néha kicsit mulatságos. István batyám tulajdonképpen nagyon vicces ember volt. Képes volt mozgatni a fülét anélkül, hogy az arcizmai moccantak volna, sok bűvésztrükköt ismert, kártyával, tarka kendőkkel, kis labdákkal, karikákkal bűvészkedett, cukorkákat szedett ki a fülemből vagy az orromból. Rengeteg viccet mesélt, néha órákon át megállás nélkül; megnevettette az embereket, de ő ritkán nevetett. Folyton ünnepélyes volt az arca, akkor is, amikor komolyan beszélt, meg akkor is, amikor tréfált (és a leggyakrabban tréfált). A városban sok történet forgott közszájon a csintalankodásairól. Legtöbbször azt az eseményt emlegették, amely Erzsi nenám és István batyám házassági évfordulóján esett meg. Az ünnepi vacsorára sok tekintélyes vendég volt hivatalos, rokonok és barátok, az ebédlőben ünnepi asztal várta őket, és a hófehér damasztabroszon, a porcelántányérok meg a kristálypoharak között egy rakás szar díszelgett. A vendégek zavartan pislogtak egymásra, nem tudván, hogy mit tegyenek, István batyám pedig nyugodtan odament az asztalhoz és a szájába tömte a szar jó részét. A vendégek elnevették magukat. A bátrabbak sietve odasereglettek, hogy ők is megkóstolják a ház legújabb specialitását és meggyőződjenek róla: az a gyanús rakás tulajdonképpen csokoládétorta.