Szepes Mária

PÖTTYÖS PANNI

Kedvenc meséi

Móra Könyvkiadó

Tartalom

Szervusztok, gyerekek!

Az erdő népe

Süni sógor

Cserebere palkó

Bubu karácsonya

Télapó csodamasinája

Szervusztok, gyerekek!

Szeretitek Meseországot? És kedvelitek az erdőt, a növényeket, a kisállatokat, a felhők játékát az égen és az izgalmas kalandokat?

Én nagyon szeretem, de még jobban szeretném megosztani veletek, mert a mesék varázslatos orvosságok, gyógyító örömpasztillák.

Ezt a könyvet nektek szánom. Kedvenc történeteimből állítottam össze. Úgy válogattam őket, hogy a meséből és az életből is jusson bele elég.

Ajánlom a gyerekeknek és azoknak a néniknek és bácsiknak, akik nem egészen felnőttek.

Pöttyös Panni

AZ ERDŐ NÉPE

Pákosztos Peti az erdő szélén lakott édesapjával egy kis házikóban. A házikót apró kert vette körül.

Az édesapa erdész volt. Az édesanya már nem élt, s Peti a nap legnagyobb részét a falu tiszta, derűs napközi otthonában töltötte. Mikor véget ért a tanítás az iskolában, mindjárt átment a napközi otthonba ebédelni. Még csak első elemibe járt, de már ismerte a betűket, számokat. Erdőszéli házukat a kis kerttel olyan szépen lerajzolta, hogy rajzát a tanító néni kifüggesztette a folyosóra úgy, hogy mindenki, aki arra járt, elolvashatta az alá írt nagybetűs szöveget:

„PÁKOSZTOS PÉTER, I. A.

OSZTÁLYÚ TANULÓ DICSÉRETBEN RÉSZESÜLT RAJZA.”

Peti rendes kisfiú és igen jó tanuló volt. Mindenki szerette. Nem is lett volna soha semmi baja, ha egyetlen hibája nem sodorja igen különös kalandokba. Ezzel a hibájával azonban magára haragította az erdő népét. Márpedig olyan valakinek, aki az erdő szélén lakik egy kis házikóban, barátságot kell tartania az erdő népével, különben az éjszaka sötét csendjében pöttyös kucsmájú gombaküldöncök jönnek érte, és a mesebíróság elé citálják.

Éjszakánként ugyanis Meseország mindig kiterjesztette mozgékony határait, és magába olvasztotta a halkan zúgó, magányos, titkos erdőt. S az erdő közepén ilyenkor felfakadt Meseország varázslatos meseforrása. E meseforrásból röppentek elő a csillagfényű szentjánosbogarak. Aki éjszaka egyedül járt az erdőn, az néha megpillanthatta a forrás mélyéről sugárzó csodálatos fényességet. Az ezer színben szikrázó, bűbájos hárfahangon zengő meseforrás mellett ült össze mindig a mesebíróság. S egy ilyen mesebírósági tárgyalásra idézték meg Pákosztos Petit is valamelyik késő tavaszi éjszakán. Mindjárt elárulom nektek, miért.

Amilyen könnyen állt kacagásra Pákosztos Péter szája, éppolyan könnyen gurult méregbe is. Mikor kacagott, mindenki ellenállhatatlanul vele nevetett, mert kacagása olyan ragályos volt, mint az ásítás. De ha elfogta a méreg, akkor orcája pirosra gyúlt, tekintete szikrákat szórt, se látott, se hallott, és bizony vaktában nekiment mindennek, ami az útjába került. Repült a kisszék, ugrott a macska, vinnyogva futott a kutya a lába elől, de még a kiscsibék is felmenekültek a fákra, ha Petire rájött a bolondóra.

Lehet persze, hogy a tavasznak is része volt Peti vétkében, mert a virágba borult május biztatta, uszította arra, amit az erdő népe ellen elkövetett. Az enyhe tavaszi szellő suhogó fuvallatai lázították, az aranyszínbe öltözött napkarikák csalogatták el messze az iskolától és a napközi otthontól. Minek szépítsem a dolgot: Peti bizony egy májusi reggelen elkerülte az iskolát, s helyette az erdőbe ment kódorogni, botot faragni, patakba követ hajigálni, aranyesőt szedni és gilisztákat fogdosni, amelyeket gondosan a táskájába pakolt. Édesapja hiába kereste, hívogatta. Peti elfelejtkezett az időről, s csak alkonyatkor került haza tüskétől tépetten, éhesen, bűntudattól morcosan.

De édesapja nem bántotta, meg sem szidta. Sőt egyetlen szót nem szólt hozzá. Nem hívta vacsorázni, nem hívta lefeküdni. Peti pedig éhes volt, irgalmatlanul éhes, hiszen egész nap nem evett.

Amikor édesapja lefeküdt, az éléskamra kulcsát a feje alá tette. Peti igen nagyon elkeseredett éhségében. Kiment a sötét kertbe, ahol halkan rezegtek, súgtak-búgtak a fiatal facsemeték, amelyeket édesapja az elmúlt hónapban ültetett el. Peti keserűsége lassan nagy haraggá érett. Nem gondolt saját vétkére, csak arra, hogy édesapja hagyta, hogy étlen-szomjan kínlódjon, s még egy szót sem vetett neki oda magyarázatul. Ránézett a reszkető facsemetékre, és eszébe jutott, édesapja milyen gyöngéd gondoskodással ültette, s ápolgatja őket azóta is. „Ezeket persze jóltartja, eteti, itatja” – gondolta növekvő felháborodással, mert valahogy úgy érezte, a facsemeték szorították ki őt édesapja szívéből. Minden haragja az ártatlan hajtásokra zúdult. Megragadta a legközelebb didergő, gyönge kis faderekat, s alaposan megrázta. S ahogy cibálta, hajlítgatta, rángatta, a csemete a fák reccsenő-rekedt hangján feljajdult és kettétört. Peti meg hanyatt vágódott kezében elnémult, csonka áldozatával. Az eséstől azonban egészen megvadult, nekiment a többi facsemetének, és sorra rángatni, törni, zúzni, csavargatni kezdte őket.

– Nesztek! Nesztek! Garabonciások! Cudar tolvajok! Pimasz senkiházik! Betolakodók! – kiáltozta közben.

Ha édesapja meg nem hallja a garázdálkodás lármáját és ki nem megy Petiért, bizony egyetlen facsemete sem maradt volna épségben a kertben. De még mindig néma volt, amikor erős karjába kapta Petit, bevitte a szobába, lehúzta róla a ruhát és ágyba dugta. Csak akkor vetette oda neki komolyan és szomorúan, amikor eloltotta a lámpát:

– Mit gondolsz, kinek tettél most rosszat? Nekem, a facsemetéknek vagy önmagadnak?

Peti a fal felé fordulva dacosan hallgatott, mert az éhség és a harag még mindig szorította a gyomrát és a szívét. Pedig édesapja azért kérdezte ezt tőle, mert a fákat ismerő, s az erdő népével titkos egyezségben élő ember módján tudta, mit követett el a fia. Ő már a mesebíróságot is megpillantotta, amikor egyszer kint éjszakázott az erdei patak mellett a forró nyárban, és rákokra lesett. Nagyon sajnálta Petit. Legszívesebben vele ment volna ma éjszaka álmában, mert biztos volt benne, hogy a megkínzott kis facsemeték szülei, testvérei, rokonai és barátai az erdőn Petit azon nyomban, amint konok háborgásában elalszik, mesebíróság elé idézik. S úgy is lett. Ahogy Peti szeme lecsukódott, szempilláit összeszőtték a birizgalábú álompókok. Felpattant meselátó harmadik szeme, és kinyílt a forrás suhogást, szélfecsegést, növények-állatok beszédét halló harmadik füle. Így egyszerre csak fülébe harsant a gombaküldöncök káráló hangja. Még dudoros, szigorú arcukat is megpillantotta piros pöttyös, óriási kucsmájuk alatt.