Borítószöveg

„Csak már magamat unom nagyon interjúhelyzetben” – írta Térey János egy magánlevelében, 2016-ban. Egy idő után nyűggé vált számára az interjúadás (főként az e-mail-interjú műfaja, amelyről azt tartotta, jogosan: az írók szellemi kizsákmányolásának kiváló terepe), igényességéből mégsem engedett. Ugyanolyan éleslátással és bicskanyitogató őszinteséggel, a klikkesedést kerülve fogalmazott tizedjére, huszadjára, századjára is. És még a legutolsó interjútöredékében is olyan nagyszerű parafrázisra ragadtatta magát, mint hogy „az írás a gyerekszoba folytatása más eszközökkel”.

A Szükséges fölösleg a maga rendhagyó módján az „önéletrajza”. Azé a fiatalemberé, aki sokáig építészmérnöknek készült, de már hétéves korában egy regénytervvel bíbelődött. Aki Pestre érve – a nagyra becsült íróelődök nyomán – bevetette magát a kávéházakba, ahonnan idővel az éttermekbe szokott át. Akinek a szellemi horizontján teljes természetességgel fért meg egymás mellett Ady és Kosztolányi akkor, amikor az még nem volt szokás. Aki fiatalon a világ legfölöslegesebb, legunalmasabb dolgának tartotta az olyan irományokat, mint a fülszöveg...

Nyugtalanító életútjának, kiteljesedő intellektusának nagyszabású tanúja ez az interjúkötet. Annak, hogy miként érik egy költő – mert elsősorban költő volt – szabálytalan tehetségből a legnagyobbak egyikévé.

Darvasi Ferenc

„Azt szoktam mondani, hogy a költészet a szükséges fölösleg: az a bizonyos kulturális kincs, ami nélkül boldogan él az emberek milliárdjainak zöme. Viszont azok a kevesek, akik szemük előtt tartják a verset, ugyanúgy boldogok vele, mint más a kártya- vagy a futballszenvedélyével, mind a mai napig. A regény erős állítás a világról, mondja Spiró. A vers pedig elsősorban erős érzelmi-érzéki benyomást ad. Közlés, ami – paradox módon – van, hogy a zenéjével hat leginkább. Kifejezetten csiszolt és formált, sűrített és tömörített, evidenciaszerű irodalom. Referencia, azaz tükrözött valóságdarab, aminek ad az ember egy formát. Ahogyan ezt a formát megképzi a szerző – például amivel díszíti, és amit elhagy belőle –, ahogyan benne van az egyénisége és a beszélt nyelve, attól vers egy vers vagy regény egy regény.”

© 2022 Térey János jogutódja

© 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Szerkesztés, jegyzetek © 2022 Darvasi Ferenc

Borítóterv © Váraljai Viktória

Borítófotó © France68/Getty Images

Szerzőfotó © Máté Péter

ISBN 978-963-518-024-0

Felelős kiadó Nagy Boglárka

Felelős szerkesztő Szenderák Bence

Szerkesztette Darvasi Ferenc

Korrektúra Nyilas Ágnes

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A kiadó mindent elkövetett, hogy a kötetben közölt interjúk és beszélgetések jogtulajdonosait felkutassa, ám nem minden esetben járt sikerrel. Igény esetén készséggel állunk a jogtulajdonosok rendelkezésére.

A könyv megjelenését támogatta:

Természetes arrogancia lírában és prózában
Bóday Pál Péter interjúja

Vannak, akik „anakronisztikus figurának” tartják, de szinte kivétel nélkül mindenki elismeri, hogy verset írni, azt tud. Térey János huszonhárom éves, és – az első, kis példányszámú magánkiadást is beleértve – három verseskötete jelent meg az elmúlt néhány évben. A Szétszóratás című a Cserépfalvinál; nemrégiben pedig A természetes arrogancia a Pesti Szalonnál. Igazi kávéházi művész, már amennyire az lehet valaki ebben a lényegében kávéház nélküli magyar valóságban. A számos irodalmi folyóiratban is publikáló költőt többek között készülő regényéről kérdeztük.

Két köteteddel korodhoz képest rendkívül sikeres költőnek számítasz. Miért fogtál most mégis regényírásba?

Nagyjából 1988 ősze óta tervezgetem ezt a regényt. Akkor még, ha jól emlékszem, egyetlen valamirevaló versem nem volt, legalábbis készen. Az első nekirugaszkodásom a regényhez – és még néhány további is – teljes csődhöz vezetett. Ezúttal muszáj lesz vigyáznom…

Ebben a műfajban is megmaradsz a „természetes arroganciánál”?

Időpazarlás volna, ha csupán a már bemutatott arroganciát szeretném prózába öntve rekonstruálni. De amikor belekezdtem ebbe a könyve, az előző verseskötetemnek nem egészen a háromnegyede volt meg. Vagyis párhuzamosan foglalkoztam velük, és nem merném azt állítani – garantálni még kevésbé –, hogy a regényem gyökeresen más modorban készül.

Ha valakiről el lehet mondani, hogy kávéházi művész, akkor rólad mindenképpen. A legbiztosabb pont, ahol elérhető vagy, az a New York jó nevű elődeid által használt sarokasztala. Nem kiüresedőben lévő nosztalgia a görcsös ragaszkodás – szellemileg is – a kávéházhoz?

Ha szeretném, sem állna módomban máshol dolgozni és az ügyeimet bonyolítani, mint a kávéházban. Ehhez egészen hozzáidomultam, most sem vagyunk egyebütt, nincs tehát ebben semmi görcs, nosztalgia. Talán csak egy csipetnyi… Mellesleg fogalmam sincs arról, hogy ezt az asztalt ki használta előttem… Talán egy düsseldorfi anyagbeszerző. Esetleg… Hiába, nem belőlem él a cég. De ennek ellenére is fáj, hogy három éve járok aránylag sűrűn a New Yorkba, és még nem sikerült kiérdemelnem a kedvezményes fogyasztásra jogosító kártyát, amely pedig törzsvendégeknek kijár. Ennek ellenére nagyon szeretem a New Yorkot, a polgárság egykori „szentélyét nagy méretű, díszes és ünnepélyes csarnokaival”. De nem kevésbé a Művészt és a Bécsi kávézót is szeretném, ha megmaradt volna. Sajnos kérészéletűnek bizonyult, és két év után lecsapott rá a Stollwerck, hogy cukorkaüzletet nyisson a helyén. Ehhez képest fél éve áll üresen. De szívesen járnék a Centrálba is, ha létezne. Az Eötvös Klub mostanában hurcolkodik el onnan. Ezt a lépésüket üdvözlöm, azt viszont nem tudom, hány polgári nosztalgiával megáldott beruházó szeretné, hogy legyen ott még egyszer Centrál.

Érzékelsz-e valamifajta „stílusdiktátumot” – egyet, netán többet – a mai magyar irodalomban? Olyan mágneses erőtereket, amelyek elől nagyon nehéz kitérni…

Olyasféle erőtereket talán nem, amelyeknek a jelenléte jobban megijesztene, mint ez a rafinált – máskülönben magától értetődő – kérdés. Ez nyilván veszélyes terület, az ilyen erők közeléből az ember rendszerint kihátrál, és legalábbis tanácstalan lesz. Diktátumokat fogalmazni, utána pedig megpróbálni minden lehető és lehetetlen alannyal betartatni azokat, ez mindig kínos ügy. Az utóbbi öt évben viszont egészen fiatal emberek is létrehoztak kiváló folyóiratokat, és úgy látom, egyik sem a kizárólagosság elve alapján toborozza szerzőit, de nem is egyetlen korosztály, pláne nem „iskola” törekvéseinek kíván a hangadójává válni. A magam részéről tehát nyugodt vagyok.

Kiket tekintesz példaképednek a kortársak, és kiket az elődök közül?

A „minket” megelőző nemzedékekből leginkább Kemény István, Garaczi László és Kukorelly Endre írásait szeretem egyebek között. A „békebeliek” közül kedvencem továbbra is a Szomory-orkesztra, tűzijáték és „zengő tumultus” az összes fogyatékosságával egyetemben.

Azt írod, hogy a „nemtelen horda végre / elvonult. A prior int, és mi / előajzunk a napra. Aggályok / nélkül előre a refektórium / üszkös ívei alatt…”. Kikre gondolsz?

Nem az oroszokra, ahogyan azt többen sejteni vélték… Gyakran előfordul, hogy beásom magam egy szüzsébe, és hetekig vagy hónapokig ki sem kászálódom belőle. A dolog gyümölcse terjedelmét tekintve legtöbbször szerény. Nos, jelen esetben ez éppen a tatárjárás volt…

Magyar Hírlap, 1993. júl. 14.

Természetes arrogancia
Szénási Miklós interjúja

Csak látogatóba jön haza. Sétál az ismerős utcákon, eleget tesz családi kötelezettségeinek, és már utazik is. Második verseskötete A természetes arrogancia címmel jelent meg. Ennyi információ többeknek talán kevés: nem árt azonban tudni, hogy Térey János a Debrecenből eltávozott fiatalok közé tartozik.

Hogyan lettél a Tóth Árpád Gimnázium diákjából érettségi után író?

1989 őszén költöztem Pestre azzal a jámbor szándékkal, hogy elvégzem az ottani tanárképző főiskolát. Tervemet nevezzük utólag alibinek. Mindenesetre az utolsó debreceni nyaramon türelmetlenül vártam, mikor indulhatok végre el. Néhány egyéb ok is távozásra szólított, természetesen. A főiskolán töltött két évet akár időpazarlásnak is gondolhatnám, ha nem írtam volna közben fél tucat használható verset. Ezek Szétszóratás című kötetembe kerültek, amely 1991-ben jelent meg. Ami iskoláimat illeti: most a bölcsészkaron vagyok másodéves, magyar szakon.

Úgy tudom, szívesen töltöd idődet a századforduló művészeihez hasonlóan kávéházakban.

Vannak délutáni törzskávéházaim, ilyen a New York, a Művész és a Lukács. Egyik sem maradéktalanul olyan, amilyennek egy valóságos kávéháznak lennie kellene (viszont Bécsben olyan a Sperl és a Hawelka, Párizsban pedig a Closerie des Lilas, például). Bízom persze a kávéház – úgy is, mint munkahely – reneszánszában, ami emberi számítás szerint Pesten még sokáig nem jöhet el.

Áprilisban, pár nappal Verlaine 150. születésnapja után jelenik meg a Cserépfalvi Kiadónál műfordításköteted. Vonzódásod a francia nyelvhez még a középiskolából származik?

A Szaturnuszi költemények lefordítását Debrecenben határoztam el, amikor még egy árva szót sem tudtam franciául. A kötet Verlaine legelső könyve; egyharmada sohasem jelent meg magyarul, ez is sarkallt. Munkám előtt intenzív kurzuson estem át, de a kontrollszerkesztőim nélkül nehezen boldogultam volna. A jelenlegi szöveg a harmadik változat, nagyjából elégedett vagyok vele.

Café Autodafé – e furcsa cím készülő regényedet takarja, melyből már jelentek meg részletek, s ezekből kitetszik, hogy a szülőváros, a gyerekkor helyszínei továbbra is izgatnak.

A regényemmel hamarosan készen leszek, ennyi bizonyos. Debrecenhez fűződő mai viszonyom a legártatlanabbul fogalmazva is ambivalens. Életem végéig az egyik legjelentősebb helyszín marad, feladatok várnak rám ott, kibogozást követelő ügyek. Egyszer talán mondhatok majd végérvényes ítéletet a városról, nem is számít, milyet, regényem helyzetén (mely valóban érinti ezt a tárgyat) nem fog rontani vagy segíteni semmit.

Hajdú-Bihari Napló, 1994. márc. 12.

A jobb lelátó
[A Nappali Ház folyóirat szerkesztőinek körkérdése: Miért ír Ön?]{1}

„Dologra föl”, ripakodott rám apám, megragadta a galléromat, és kicibált a szilvafa árnyékából, ahová lebzselni vonultam félre. Dologidő volt ugyanis, a munka dandárja, a betakarítás ideje családi birtokunkon. Tízéves voltam, dacos, konok fiú, legszívesebben sóval hintettem volna be a birtok máskülönben is sívó homokját. Javarészt itt teltek nyaraim, keserves és fölösleges gürcöléssel, mégis dologtalan voltam akkoriban, hiszen itteni robotmunkámnak nem volt igazi gyümölcse. Ha loptam a napot, nem örömömben loptam, hanem jobb híján. Spekulálni kezdtem: mi volna hozzám méltó föladat, mely foglalatosság tenne tartósan boldoggá. Tíz év elmúltával leltem valami nekem való munkát, meg lett egy passzióm is egyúttal. Nem vagyok túl vidor mostanság sem, képességeim ismeretében elmondhatom azonban: szörnyű csődhöz vezetett volna, ha akkor másfelé tapogatózom.

Írok, mert módomban áll írni, mondhatnám roppant gőggel. Kedvező volt a konstelláció, mikor egy kopár iparváros strandján találkozott a gyakorló orvosnő meg a fiatal mérnök. Évekkel kézfogójuk után temették el kislányukat, s akkor nagyon akartak engem.

Erősen bízom benne, hogy örök életűvé fogom tenni mindazokat, akik ételt adtak a számba, akikkel feketéztem és akikkel kvaterkáztam valaha. Megörökítendőek a helyek, amelyeket belaktam, minden fészek, ahol farsangolva átteleltem vagy kedélybetegen vakációztam, ahol csúnyán éltem, egészségemért egyfolytában aggódva. Dokumentálom és iktatom őket, emlékük nem enyészhet el. Tervbe vett munkáim egytől egyik regényes bédekkerek lesznek.

Ha pedig – történetesen – nem írnék, nem volna törzskávéházam és törzsasztalom sem. Más pöffeszkedne annál a sarokasztalnál, amelyet ezen a néven tartanak számon a pincérek: a jobb lelátó. Jobbról, a mélyvíz fölött.

Erzsébetváros–Ólipótváros, 1995. március 14–15.

Nappali Ház, 1995/2.

Az utca hangja
Bihari László interjúja

Térey János (27 éves) négy verseskötet után idén prózakötettel állt a közönség elé. A Senecánál megjelent Termann hagyományaiban ugyanazon az életes, utcai nyelven beszél a hétköznapjairól, mint amit eddig sikeresen épített be a kötött versformákba. Ugyancsak idei termése a Tulajdonosi szemlélet című verseskönyv (Palatinus Kiadó): e két mű már egy érett, letisztult hangú alanyi költő munkája, akit joggal tartanak generációja egyik legeredetibb tehetségének.

A Tulajdonosi szemléletben egy egész ciklust szentel a szülőföldhöz és a családhoz fűződő feszült, ellentmondásos viszonyának.

Nyűgös volt Debrecenben az élet. Kissé középszerű gimnáziumba jártam, Debrecenről pedig hamar kiderült, hogy nem lehet ott az én leendő szakmámat űzni. Nem lett belőlem se vasúti szakember, mint apám szerette volna, se orvos, mint a mamám. Amint kiderült, hogy külön úton akarok járni, apám szembehelyezkedett velem. A mamám halála után apám ellenállása lecsillapodott, minthogy magam tartom el magamat, így minden döntés a saját kezembe került.

Hogyan kezeli azt a tényt, hogy az apja skizofréniában szenved?

Igyekszem nem hasonlítani rá semmiben. Ha sorozatosan ugyanazokat a hibákat követem el, akkor vészcsengő szólal meg bennem. De nem tudom jól nevelni magam, sőt valamiképpen még vonzanak is a saját hibáim, és lépten-nyomon újra elkövetem őket. A munkában ennek hasznát veszem, mert nyersanyagot nyerek belőle, így néha még szándékosan bonyolítom is a helyzetemet.

Kosztolányi azt javasolta Karinthynak, akinek tudvalevőleg rendkívül viharos volt a második házassága, hogy az írónak ne az élete legyen regényes, hanem írjon inkább regényeket…

Ebből a szempontból szegényesnek mondhatom a fantáziámat, mert nem tudok képzelt szituációkat koholni, hanem az élményeimet írom meg. Soha nem is próbáltam másképpen.

Az Interpretátor című versében olyan irodalmárokra támad, akiknek semmi közük a valós élethez, és papírszagú értekezéseket írnak.

Egyvégtében végigolvastam tizenöt folyóiratot, és rájöttem, hogy a kritikusok legfrissebb nemzedéke által írt műbírálatokat egyszerűen nem értem. Többségük számomra teljesen lila maszlag; mintha a szerzők betanultak volna egy konyhanyelvet, és ezt alkalmazzák minden műre, amelyeket közben beleerőltetnek valamilyen elmélet keretei közé. Még az se derül ki, hogy az írójuk milyen érzelmi viszonyban áll a bírált művel. Az irodalmi élet, a folyóiratok ugyanúgy kezelik ezt a másodlagos irodalmat, mint az eredeti műveket, pedig olyan távol állnak egymástól, mint „bérevők”, akiket azért fizetnek, hogy sorra járják az éttermeket, és a valódi ínyencek, akik még érzik az ízeket. Nekem egyébként se teljesen elutasító bírálatban, se az említett hagymázos, értelmetlen elemzésben nem volt még részem.

„Szerződést, minden földi jót ígér / az Agóra. Nem megyek ki, nem / megyek le. Ott hoznának hírbe” – írja az Elkerülő magatartás című versben. Hogyan adhatja el magát ma egy költő?

Ezt két évvel ezelőtt írtam, amikor a legrosszabb volt az irodalmi közérzetem, azaz ódzkodtam az irodalmi nyilvánosságtól, a szerepléstől – pedig éppen akkor kezdtem megélni abból, amit írok, és biztossá vált, hogy ez lesz a munkám. Ugyanis kiderült, hogy a megélhetéshez vagy – csúnya szóval – a karrierhez folyamatosan jelen kell lenni az irodalmi életben. Márpedig ha az ember minden meghívást elfogad, akkor képtelen normális szinten teljesíteni, miközben már a silányabb művet is megveszik tőle. Ez rosszat tesz az önkritikának. Az irodalmi jelenléthez pofaviziteken át vezet az út. Tele kell harsognom egy nézőteret vagy egy házibuli konyháját, hogy tényleg úgy tartsanak számon, mint kultúrhéroszt, mint ennek a nemzedéknek a díszét. Ha elmaradozok ezekről a helyekről, akkor leírnak, pedig az ember nem mindig tud jó pofát vágni.

Sikerült már bekerülnie valamilyen skatulyába? Más szóval hogyan tagozódik az irodalmi közélet?

Fontos szempont az életkor. Engem Peer Krisztiánnal, Poós Zoltánnal és még néhány emberrel együtt az ezerkilencszázhetven körül született költőgeneráció meghatározó hangjának tartanak. Nem mi vagyunk a legfiatalabbak. Hallottam egy álláspontot, amely szerint a mostani húszévesek szemében mi vagyunk a mértékadók, míg a harmincon túliak már olümposzi magasságban lebegnek számukra, és csak nagyon ritkán látják őket házibulikon, népszerű helyeken.

A generációs létrán felfelé haladva, gondolom, egyre könnyebben tud megélni az író.

Bizonyos ösztöndíjakat pályázat nélkül is meg lehet kapni, és néhány hétre vagy hónapra valóra válik az, amiről gimnáziumban ábrándoztál. Megélsz az írásból, és egyáltalán, hogy úgy élsz, mint egy igényes, harminc körüli ember. De ez elmúlik hamar. Nem olyan nagy az ösztöndíjskála, hogy ne lehessen öt év alatt kimeríteni.

Egyes darabjai olyan veretes magyar verselésben íródtak, hogy akár Arany tollából is származhattak volna. Milyen költői szerepre vágyik?

A hetvenben született generáció szóvivője próbálok lenni, azt az alaphangot igyekszem megütni, amit ők használnak az utcán, a házibulin, az egyetemi folyosón. Az előző kötetem (Tulajdonosi szemlélet) kötött formákkal dolgozó stílusától már eltávolodtam, a kötött forma ugyanis sok sallanggal jár. Ha a sallangokat lenyesegetem, akkor viszont a forma szenved csorbát. Ezért a következő kötetemben már csak szabadversek szerepelnek, ami lehetővé teszi, hogy akár egész bekezdéseket emeljek át a versbe a naplómból. Ezek az apró, jegyzetszerű megnyilvánulások a leghitelesebbek. Le kell vetkőzni a prüdériát, a négybetűs szavaktól való ódzkodást, és kendőzetlenül fel kell tárnom a magánéletemet. Erősen hatott rám ebben – hogy szélsőséges példát mondjak – a Ganxsta Döglégy Zolee és a Kartel, a magyar rap friss hajtása. Nem feltétlenül a tetőponton kell kezdeni a beszámolót az életedről, hanem bármilyen pici mozzanatot beemelhetsz a versbe, mondjuk egy péntek reggeli ébredést, csak komoly legyen hozzá a viszonyod. Ebben a kitárulkozásban egyedül a környezetemben élőknek kijáró diszkréció korlátoz, pontosabban bizonyos erkölcsi dilemmák elé állít.

Még a költői szerepnél maradva: hogyan befolyásolja a mostani életét a vidéki származása?

A Nyugat első nemzedékének meghatározó emberei és a későbbi nemzedékekből is többen vidékről indultak: Ady, Tóth Árpád, Kosztolányi, Babits, Juhász Gyula, Szabó Lőrinc stb. A vidéki származás hátrány az indulásnál, és rengeteg energiát kell belefektetni a leküzdésébe; ez olyan erőt ad, ami később a többiek fölé lendítheti az embert. Valahol olvastam is, hogy „roppant előnyök származnak rettenetes hátráltatottságomból”.

Mentalitásbeli vagy egyéb különbséget nem tapasztalt a fővárosiak és a debreceniek között?

Persze óhatatlanul hoztam magammal olyan ízeket, amelyek csak Debrecenre jellemzőek. Például az én családomra erősen jellemző volt a nyakas kálvinistaság, amely tükröződik az élet dolgaihoz való viszonyomban, a csökönyösségemben, a debrecenies hajthatatlanságomban. Az a néha már kritikátlan önzés, amivel befelé fordulok, ami mind a verseimben, mind a magánéletemben tükröződik, biztosan debrecenies tulajdonság. És egy fontos változást észleltem magamon: később van vége a napnak, azaz hosszabb az éjszakában ébren eltöltött idő. Amit én – sokakkal ellentétben – nem züllésnek, hanem a tapasztalatszerzés idejének tartok.

Miért játszik ekkora szerepet ma sokaknál az éjszaka?

Ott kell lenni a tűz körül, még égési sérülések árán is, hogy legyen miből dolgozni. Másképp nemigen szerzel inspirációt, és papírízű, irodalomszagú lesz, amit csinálsz. Azonkívül unalmasabb is a mértéktartóbb élet.

„Fűszeres, vastag élet” – írja valakiről.{2} Milyen közegben mozog általában?

Barátaim többsége velem egykorú vagy néhány évvel idősebb, és többségük szintén író, költő. Emellett viszonylag gyakran megfordulok a város érdesebb részein. Kalandvágyból vagy unaloműzésből megyek ezekre a gyűjtőutakra, és olyankor kötök futó ismeretségeket is. Például múlt szombaton egy jogász barátommal a legendás nyolcadik kerület sötét zugait látogattuk végig, a talponállóktól a késdobáló kocsmákig.

Hogy néz ki egy ilyen éjszaka?

Nehéz lenne végigmondani. Van egy új rapsztár, a Dopeman, aki a Döglégy barátja: először fölhívtuk, hogy gratuláljunk az új lemezéhez, mert nagyon király. Utána megkérdeztük, mi a legjobb kaja a kínai büfében; azt megettük – rettenetesen rossz volt, és borzasztó drága –, majd jött a József utca. Szociológiai talajmintát veszek ilyenkor, mint Móricz. De nem arra hajtok, hogy beszélgethessek (az inkább prózaírói szokás, például Ficsku csinálja ezt), hanem hallgatózni szoktam. A kocsmai monológokból felhasználtam már akár egész bekezdéseket is. Félni nem fél az ember három sör után, bár a helyiek megérzik az idegent, és összecsaphatnak az indulatok, de szerencsére velem ilyen még nem történt.

A prózakötetéből erősen kiérződik a belvárosi értelmiség rossz hangulata, amiről maga az irodalom is szól mostanában. Mintha rosszul működne ez a közeg, amelyben senki nem találja a helyét.

Furcsa ez, mert a megjelent művek minősége alapján elmondhatjuk, hogy virágkorban élünk. Nem ordítóan jó mindenki, de az átlag biztató. De egy olyan országban, ahol a megélhetés nemcsak attól függ, hogy elvégzed-e rendesen a munkádat, hanem „kreatívnak” is kell lenni, elkerülhetetlenül felüti a fejét a kenyéririgység. Ebben a szakmában is ugyanolyan adóalanyok vannak, mint a fotómodellek vagy a rockzenészek világában, ugyanolyan gyarlóságokkal. Emberileg nem feltétlenül szerzel magasabb kvalitást attól, hogy szépirodalommal foglalkozol. György Péter írja az ÉS-ben, hogy tehetséges vagyok ugyan, de velejéig romlott, aki folyamatosan mindenen és mindenkin ironizál.{3} Ebben lehet valami. A rosszkedvemet úgy élem ki, hogy az utca népének a hangját igyekszem felszínre hozni – veretes formában.

Magyar Hírlap, Ahogy tetszik magazin, 1997. dec. 27.

Térey Jánosnak kikerülhetetlen volt
Sóvári Zsuzsa interjúja

„Jössz vidékről, és akarsz valamit. És ez így olyan röhejes vagy szánalmas, nem? Bár egy hónapos szoba lehet akár még poétikus is! De elég, ha a Nyugat folyóirat első nemzedékét nézzük. Ők is ágrólszakadtan rugaszkodtak neki, és azzal a szent ambícióval, hogy ezt a várost meg fogják hódítani.” A 27 éves, debreceni születésű Térey Jánosnak eddig négy verseskönyve és egy prózakötete látott napvilágot. A hatodikat márciusban tette le az asztalra. Térerő címmel karácsonyra jelenik meg. Kiadója tervez nyomban egy hetediket is. Térey válogat Kosztolányi költészetéből,{4} elő- vagy utószó indoklással. Költőnk a napokban két másik poétával, Peer Krisztiánnal és Poós Zoltánnal rapzenekart alapított.{5} T. J. amúgy botfülű.

Hányadik pesti lakásbérleménye ez?

Az ötödik.

Az édesapja valóban skizofrén?

Elmeszociális otthonban van Debrecenben. Nagyon jól érzi magát ott benn.

Mikor jelentkeztek a tünetei? Húsz esztendeje?

Lesz az harminc is! Én még nem is voltam! Hirtelen meghalt a hat hónapos nővérem ételmérgezésben a bölcsődében, és akkor ő zárt osztályra került. Azt hitte, megmérgezték. Apám mérnök meg közgazdász, de ahogy jött ez az ideg-összeroppanás, mindkettő befuccsolt. Rokkantnyugdíjas lett. Idegi alapon.

Pedig milyen jó hátországnak látszott! Mérnök apa. Belgyógyász mama.

A mamám tényleg jól keresett, és mire ment el a mi pénzünk? Mondjuk az apám bélyeggyűjteményére meg a mi kiskertünkre! Amikor mások nyaraltak, mi szántottunk, vetettünk, kapáltunk. Vagy szedtük a málnát. Drága édesanyámat is erre kényszerítette apám.

A papa első generációs értelmiségi?

A nagyszüleim egytől egyig parasztok. Mindegyik! Úgy telt az egész gimnázium, az volt az én keresztem, hogy végig mérnököt akart faragni belőlem: legalább én teljesítsem be, amit ő nem tudott. Ráadásul összeférhetetlen volt. Sem társaságban, sem a munkahelyen nem volt képes megütni közös hangot.

A mamája nem bírt tőle megszabadulni?

Egyáltalán nem. Ezermillióan mondták neki a családból, hogy váljon el! Azonnal! Míg nem késő! 1989-ben halt meg mellrákban, egy hónappal az után, hogy Pestre jöttem a tanárképző főiskolára. Augusztusban még praktizált… Van bűntudatom, de ő is azt akarta, hogy kikerüljek apám szárnyai alól. Mert különben megfulladok.

Minél zaklatottabb a családi háttér, annál nagyobb az indíttatás, hogy valaki művész legyen. Igaz ez?

Ahogy a környezetemet figyelem, igen. Volt olyan ismerősöm, akiből egyenesen ez hozta ki a legveretesebb, legjelentősebb írásait. Egy jó nagy csapás. Akad, aki ettől elvérzik. Más meg kíméletlenül kiaknázza.

Nietzsche mondja: Ami nem pusztít el, az megerősít. Ön is ilyen?

Ilyesmi.

Prózakötetének szerkesztője, Nagy Atilla Kristóf 35 éves író, most hunyt el. Ezt hogyan élte meg?

Mintha bohóckodna Atilla. Lement vidékre, és űzi tovább a dolgait. Képtelen voltam tudomásul venni, de mert a múlt hétfőn temettük, már nem volt más választásom. Hét éve ismertük egymást. Ő itatott velem először sört. Ez nyilván nüansz, de ezt sem felejtem el neki. Kukorelly szólt, hogy létezik az Örley Kör, nem éppen fénykorában, de még mindig fontos irodalmi bázis volt. Sihederként kerültem oda, és egyszer csak letelepedett mellém Atilla. Az egyik legéletesebb ember volt. A legegyenesebb. A legbecsületesebb. Nagyon sok ellenséget szerzett a karakánságával. Más könnyebben el tudja sunnyogni a dolgokat. Vagy elgyalogol mellettük.

Ő motorozott?

Nem tudni, mit keresett akkor Biatorbágyon, a balesetekor. Vágtázott vagy ralizott. Amikor kijöttek a helyszínelők, még azt mondta: az ő hibája volt, hogy keresztülment rajta egy autó. Két hétig gépen lélegeztették. Úgy tudom, nem volt az eszméleténél.

Úgy hírlik, ön iszik, kábítószerezik. Legalábbis ez van a könyveiben. Csak nem tudni, a főszereplő ön vagy más.

Ez ilyen „rákendroll” típusú élet. Ha megmártózik az éjszakában, ez van. Ez affinitás kérdése, vagy testalkaté, vagy ízlésbeli dolog is lehet akár, hogy mennyire tudja megállni ezeket a csábításokat. Én úgy so-so. Tegnap például enyhe éjszakázás volt úgy fél kettőig, mivel azt terveztem, tízre hazamegyek olvasni a könyvheti könyveket. Van egy halom, és én csak úgy egy-kettőbe néztem eddig bele.

Megvette mind?

Kaptam, de már nem merek semmit mondani, mert minden nagyképűen hangzik. Ez már lassan paranoia. De a nálam következetesebben élők sem ússzák meg, hogy kikezdje őket a pletyka. Maga is azzal jött, hogy régen ágrólszakadtnak látszottam, most meg azt beszélik, nagyképű vagyok.

Ön is kihívja maga ellen a sorsot. Azt írja: „Jó a sajtónk, / főztünket ínyencek eszik”…{6}

Na ez tipikusan nagyképű mondat volt. Pfuj!

Visszatérve züllött, vagy ahogyan ön menti, tapasztalatszerző életére, hogyan bírt emellett 27 éves korára hat könyvet létrehozni?

Most rájöttem, mi lesz a válasz. Simán. Minden probléma nélkül. Minden további nélkül. Pláne azokban az időkben, amikor sem iskolába, sem az éjszakába nem jártam. Akkor volt időm. Tömérdek. Időmilliomosként léteztem.

És jó taktika ilyen gyakorta könyvet megjelentetni?

Addig üsd a vasat, amíg meleg.

Nem unnak magára?

A hullámvölgy most már tényleg időszerű. A vége az lesz, hogy az ember elszáll, elhatalmasodik, elszemtelenedik, meg nagy pofája lesz, és akkor nemcsak beszélni fogják, hogy milyen, hanem tényleg olyan is lesz!

Mit csinál T. J. álló nap?

Mondjam el egy napomat?

Igen, vegyük olybá, mint Cindy Crawford egy napját, az olyan izgi. Csak hát az író, az dologtalan, léha…

Egyetlen civil állásom volt életemben, addig vagy öt ösztöndíjból éltem, meg a megjelenésekből…

Csak nem a Cosmopolitan olvasószerkesztője volt?{7} Azt hittem, az egy névrokon.

De bizony, az voltam. De kirúgtak. Viszont volt végkielégítés! Ősszel muszáj lesz valami munka után néznem. Pedig tök jók voltak azok a munkavacsorák. Tényleg érdekli egy napom? Vagy az van, hogy bulizunk, vagy próba van a zenekarral. Nyilván ez majd komolyra fordul. Most még elég csikorgósan megy. Lesz saját zenénk! Most már a harmadik példány „dizsét” koptatjuk. Mert mi csak a szöveget nyomjuk! Mi csak a szövegmondók vagyunk!

Összevágott zenére?

Ez így szerzői jogilag még nem rendezett, de valahogy elintézzük, hogy legyen saját zenénk. És Mango lesz a legjobb hip-háp dizsé! Úgy tervezzük, hogy az augusztusi JAK-táborban mutatkozunk be. Én fejből soha semmit nem tudtam elmondani, sem más verseit, sem a sajátomat. Ha lenne a zenekarral fellépés, vagy elfelejteném, vagy nem tudnék belépni. Közben meg van ez a nagy exhibicionizmus. Akkor ebből is kellene valamit mutatni. Ilyet költők még nem csináltak soha! És akkor mi hárman! Ez érdekes lehet!

Én már ezeket a felolvasóesteket sem bírom követni. Minek?

Ha már az ember annyit gürcölt a szöveggel, nehogy a színész érdeme legyen az is! Ha felolvasóest van, akkor buli is van, és az ember, a legjobb esetben, spicces. Mondták: ehhez színész kell! De én jobban érzem a bőrömön azt, ami neki csak feladat. Munka!

Ki az a Cs. I. M.?{8} Őt jelöli a verseskönyvén?

Az én nagy szerelmem. Ez a vezetékneve, a keresztneve meg a beceneve.

Én meg azt hittem, hogy egyszerre három nő.

A volt barátnőm, de nem áll szóba velem. Ilyesféléket írtunk a kötetre, hogy ne legyen fülszöveg. Mert az baromi unalmas. Olyan papírízű.

György Péter esztéta azt írta magáról, hogy tehetséges, de a velejéig romlott.{9}

Hogy nem ismer se istent, se embert, ilyen értelemben. Tehát hogy pimasz és pökhendi, mint Ady vagy Rimbaud, és amit lehet, kifogás tárgyává tesz. Ez olyan elismerés volt, amivel én hőzöngtem hetekig.

Mesélje el egy hajlott korúnak: miféle manapság egy házibuli?

Na, ez a legritkább. Úgy öt éve kiveszett ez a műfaj. Vagy nyögvenyelős, vagy az eszméletlenségig… Inkább a vendéglő van, vagy a kerthelyiség. Ott találkozunk. Onnan megyünk valahová. De ha buli van, akkor mi vagyunk a konyhaellenzék. Szidjuk az egybegyűlteket. Jó bulira csak nagyon kevésre emlékszem. Akkor nem veszed észre, hogy bajod van bárkivel vagy bármivel. Lendületet kapsz. Ez a pörgés. Dinamizmus. Életesség. Nem unatkozom. Nem kifogást keresek, hanem átengedem magam. Baromi felszabadult vagyok, vagy, urambocsá, boldog.

Azt sem értem, mivel hat ön a nőkre.

Ez egy új jelenség. Ezen tényleg baromi sokat gondolkoztam mostanában. Komolyan mondom, egyszerűen nem értem, amikor baromi másnaposan odatámolygok a tükör elé, hogy ez hogy lehet. És közben meg teljesen rendjén valónak találom. Most ez így van. Volt egy csomó böjtös év, és most megy. Erre tényleg nem tudok panaszkodni. De ha az van mögötte, hogy szakma, és nem az, hogy pasi, akkor megette a fene.

Nekem gyanúsak a nők!

Nekem is.

Fontosnak tartja, amit ír?

Hogy az úristenbe ne lenne fontos. Nem azt, amit én, hanem amit egyáltalán a kompetens ember leír. Ha kiderül, hogy inog az egész, az nagyon ciki, pláne, ha még az illető életében kiderül. De ha elvégezted, amit a Jóisten rád szabott, az fontos. Én nem tudtam magamnak az íráson kívül más elfoglaltságot találni. Nem láttam más megoldást. Ez kikerülhetetlen volt.

CÍMSZAVAKBAN

Abbahagyások: „Most volt az osztálytalálkozó a tanárképzőn, és kiderült, nem régészetből buktam meg, hanem történelemből. Ezután jártam három évet a bölcsészetre, de lekéstem egy vizsgát. Ott tébláboltam a folyosón, és rájöttem: minek? Ettől a diplomától ugyanúgy éhen halhatok.”

Ízzé-porrá zúzva: „Egyetlenegy kritika tette ezt. Amikor franciából fordítottam, és franciául tényleg nem tudok. Akkor jártam egy kéthetes intenzívre. És ez is egy kamaszkori rögeszmém volt, hogy Verlaine első könyve nincs lefordítva. Harcosan vagy lázasan megcsináltam.”

Magány: „Még csak az kéne! Debrecenben voltam egyedül. Nem volt senkim. A mamámat leszámítva. A papám ellenem volt.”

Első megjelenés: „Az még a házalás időszaka. Három helyen is megfordultam. Poós Zoli szerint a kötetem külsőre olyan, mint egy diabetikus receptkönyv. Rettenetes antré.”

Felolvasások: Bécsben és Magyarországon. Még az amerikai magyaroknak is. „A legszebb nyaram volt Chicagóban. Először rángattak ki a saját közegemből. Nem tudtam, hogy ennyire jó lesz. Azért volt jó, mert az égvilágon nem történt semmi. Elképesztő nyugi volt. Három nap múltán úgy aludtam, mint a tej. Különben nem bírok aludni.”

Kurír, 1998. jún. 23.

„Drezda női név”
Haklik Norbert interjúja

Ön – a versek tanúsága szerint – erősen vonzódik a helyekhez: munkáiban Budapest és Varsó éppúgy megjelenik, mint szülővárosa, Debrecen. Mi késztette arra, hogy most Drezda „ürügyén” írjon könyvet?

Általános iskolás korom óta kötődöm a második világháború eseményeihez, az utóbbi években a hétköznapi álmaim nagy része is háborús jellegű. Magyarországon kevéssé él a köztudatban, hogy a világtörténelem legsúlyosabb légitámadását nem Hirosima, hanem Drezda szenvedte el ’45 februárjában. Tavaly volt alkalmam háromszor is ellátogatni oda, és tanulmányozni azt a kettős tragédiát, amelyet először a bombázás idején, másodszor az NDK-s újjáépítés folyamán szenvedett el a város. Amikor háborús történetekkel foglalkozom, akkor gyakran saját sorsom bizonyos momentumaihoz keresek konkrét megfeleléseket, és válságaim idején egyedüli olvasmányaim a háborús memoárok. Leszögezem, hogy Drezda az utolsó város, amelyet címbe emeltem, ezt a módszert sem lehet a végtelenségig űzni.

Annál inkább is, mert a kötet nem csupán Drezdáról szól: a versekben saját múltjára, gyermekkori élményeire reflektál.

Drezda női név. Nemcsak az akusztikája miatt, de azért is, mert egy olyan fontos személy nevének helyén szerepel, aki életem egyik legjelentősebb tényezője. A könyv felépítése négyes osztatú, az első három rész a fejlődés fokozatait eleveníti fel, mintegy a gyerekkortól a férfivá válásig. A negyedik egység a pusztulás anatómiája saját megközelítésemben, mind Drezda tragédiájának leírása, mind a magam veszteségeié.

Nem érezte nagy merészségnek, hogy Vonnegut Az ötös számú vágóhíd című regénye után Drezdának szentel kötetet?

Vonnegut nagyszerű, többdimenziós munkájának csupán egyik szelete a drezdai szín, amiképp az enyémnek is. Ami nála a science fiction vonulat, az nálam a primer élettapasztalat. Vonnegutnak megadatott, hogy az összeomlás előtti utolsó pillanatban láthatta a várost, és láthatta magát a tűzvihart is. Nekem a pusztulásnak csak a „morzsái” maradtak, de így sem szűkölködtem: több mint ötven év sem volt elegendő, hogy Drezdából eltüntessék a Királyi Légierő mészárosmunkájának nyomait. Csak zárójelben jegyzem meg, hogy ez a katasztrofizmus alkati hajlandóság nálam, gimnáziumban például azon töprengtem, hogyan lehetne átplántálni az irodalom területére a könnyűzenében akkor dívó dark wave irányzatot, ami a dekadencia és a kultúrpesszimizmus egyik érdekes hajtása volt.

Bizonyára Drezda-könyvének megjelenése után sem adja restségre a fejét. Tudja már, mi lesz az új Térey-opus?

A most következő idő az összegzésé. Rekonstruálom az első két könyvemet, mostani szemmel. A későbbiekből pedig igyekszem szűk keresztmetszetet adni: válogatott verseimen dolgozom.

Magyar Nemzet, 2000. máj. 3.

A villamos meg annak a hiánya
Kovács Béla Lóránt interjúja

Ahol a villamos a Nagyerdő felé cammog, ott nőtt fel. De elment. Ám vissza-visszatér, a napokban az irodalmi napokon Alföld-díjat vehetett át. Térey János költészetét át- meg áthatja a városhoz fűződő ambivalens viszony.

Mit jelent az ön számára Debrecen? Milyen képeket őriz róla, és költészetében milyen szerepet kap a szülőváros emléke?

A legjellemzőbb benyomás mindig a villamos marad. A villamos meg annak a hiánya. Még abban a szerencsében lehetett részem, hogy annak idején édesanyámmal villamoson utazhattunk a Szent Anna utcán. Már nem tudom, hányas volt. Bearanyozta az egész mostani látogatásomat a hír, hogy a kettes villamos újra el fog indulni. Van otthon egy térképem, amin bejelöltem körülbelül tizenöt villamosvonalat. Ezek keresztül-kasul be fogják járni Debrecent, csak a Nagyerdőn belül is volna három – így terveztem. Sokat jelent nekem a város. Több olyan könyvem is van, amelynek a fősodrát a debreceni élmények adják. Édesanyám itt nyugszik, és édesapám a mai napig itt él. A Tóth Árpád Gimnáziumban érettségiztem. Hazajövök, és semmi különbség nincs a mostani lakóhelyem, Pest és Debrecen között. Mindkét hely az otthonosság legelemibb formáját nyújtja nekem. Változott ugyan a hely, ami igazából most tapasztalható. Az elmúlt tíz évben elég visszafogott volt a fejlődés. Debrecen mintha most hozná be a hátrányát, mondjuk, Nyíregyházával szemben, viszont rohamléptekkel. Ami történik, az csoda. Ma például felállították azt a szégyenketrecet. Ott, a Bika előtt. Kinéztem, ezt láttam, és szép volt.

Debrecen azonban nem csupán egy hely, ahol emberek élnek, hanem a Kollégium és az egyetem révén szellemi központ is. Megszólítja-e valamiképpen az a kulturális hagyomány, ami erre a városra jellemző?

Ahogy a polgármester fogalmazott az irodalmi napokon: Debrecen irodalmi nagyhatalom. Van egy klasszikus tradíció, nagyon sok itt iskolázott ember hagyománya. Ennek a levegőjét volt szerencsém beszívni. Számomra ez adta az egyik fő sodrást. Annak idején fejből tudtam, hogy ki hol lakott, és mely művek születtek itt. Az volt az egyik cél akkor még, amikor egészen kamaszosan űztem a költőséget a gimnáziumban, hogy híressé tegyem azokat a helyeket, ahol éltem vagy megfordultam. Úgy érzem, ma már sikerült a helyi ízeket megkóstoltatni az irodalmi köztudattal. Ha beugrik rólam, hogy Debrecen, annak nagyon tudok örülni. Nemcsak a Természetes arroganciában jelent ez meg, elég suta sorokban, amelyek szinte kiáltanak azért, hogy átírjam őket, hanem mind a mai napig jelen van. Poós Zoltán adott a kezembe a múltkoriban egy ezoterikus kiadványt. Erőtereket állít fel a városban, és ennek az a lényege, hogy ahol a villamos megy, az egyes, az Merkúr botja. Ezen belül erőterek vannak. Ami lázba hozott, hogy az egyik a Bem téren van, ahol felnőttem.{10} Nem hiszek az ezoterikumban, de ez az önigazolás erejével hatott.

Hajdú-Bihari Napló, 2000. nov. 15.

{1} Csak Térey válaszát közöljük. Később ugyanígy járunk el minden egyes körkérdésnél.

{2} T. J.: Primadonna = Holmi, 1996. aug. 1151.

{3} György Péter: Pápa, Cosmopolitan, Krisztus. Hommage à Horger Antal = Élet és Irodalom, 1997. nov. 28. (48. szám), 17.

{4} Kosztolányi Dezső válogatott versei. Összeáll. Térey János. Bp., Palatinus, 1999.

{5} A Nyelvterület nevű formáció mintegy másfél éven át létezett.

{6} Lásd a Fejedelmi többes című verset: T. J.: Tulajdonosi szemlélet. Bp., Palatinus, 1997. 87.

{7} 1997–1998-ban.

{8} Csollány Ilona Minci (1975): szaxofonos.

{9} György Péter iróniával említi, hogy mennyi szerzőt be lehetne tiltani a Fogyasztóvédelmi Főfelügyelőség és az Országos Rádió és Televízió Testület korabeli szűklátókörűségét tekintve: „Ami a magyar kultúrát illeti, mindenekelőtt legjobb lenne betiltani József Attilát, ugyanis a média még az iskolánál is nagyobb hatalom, s a hatóság őt a tanítástól eltiltotta. Miként lehetne helye a tévében annak, akinek nemhogy hite, még apja, anyja sincsen. […] Aztán ott van Petri György, aki nyíltan és folyamatosan istentagadó, továbbá Nádas Péter, aki egyfolytában mindenben kételkedik: nem ismer sem nemet, sem Istent, sem hazát. De már a fiatalabbakban sem lehet megbízni. Itt hívom fel a bizottság figyelmét például bizonyos Térey János nevű költőre. Ez a fiatalember tehetséges, de végtelenségig romlott. Állandóan és mindenen ironizál. Legalább úgy és oly mértékben megátalkodott, mint Rimbaud, Baudelaire, vagy épp Ady Endre. Hja, hogy ezek az emberek amúgy tehetségesek, ez nem érdekes.” György Péter: Pápa, Cosmopolitan, Krisztus. Hommage à Horger Antal = Élet és Irodalom, 1997. nov. 28. (48. szám), 17.

{10} A debreceni Bem tér Térey szülőházának, a Kétmalom utca 17.-nek a közelében található.