JOHN SCALZI

VÉNEK HÁBORÚJA

„Bár sok SF-szerző próbálja folytatni Robert A. Heinlein örökségét,

Scalzi elképesztően érett első regénye olyan, mintha valóban a nagy öreg mester írta volna…

Ez a virtuóz bemutatkozó munka tisztelgés a műfaj múltja előtt, de azt is megmutatja, miként tudnak a régi, bevett elemek felvillanyozódva megújulni, ha valaki tehetséggel és eredeti gondolatokkal nyúl hozzájuk.”

Publishers Weekly

„Scalzi kikerüli a katonai SF összes kliséjét,

és a pörgős akciójelenetek mellett a tudományos részletekre is mindvégig odafigyel.”

San Francisco Chronicle

„Gondolatébresztő regény.”

Entertainment Weekly

„Hihetetlenül okos és végtelenül szórakoztató. A Vének háborúja ragyogó könyv.”

Cleveland Plain Dealer

„Őrülten élveztem a Vének háborúját.

Űrháborús történet pergő akcióval, izgalmas szereplőkkel és még izgalmasabb erkölcsi kérdésekkel egy olyan jövőben, ahol majdnem szívesen élnénk és egy olyan univerzumban ahol nagyon reméljük, hogy nem élünk.”

Ken MacLeod

IMPRESSZUM

John Scalzi: Old Man’s War

Copyright © John Scalzi

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2012

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

John Scalzi: Old Man’s War

Tor Books, New York, 2011

Fordította: Pék Zoltán

A Shakespeare-idézet Mészöly Dezső fordítása

ISBN: 978-615-5442-14-8 (epub)

ISBN: 978-615-5442-15-5 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: Varga Bálint, Meznerics Gergely

A borítót és a kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Csurgó Csaba

Szerkesztő: Kovács Kristóf

Olvasószerkesztő: Dworkyll

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: science fiction

I. RÉSZ

EGY

Két dolgot csináltam a hetvenötödik születésnapomon. Meglátogattam a feleségem sírját. Aztán beléptem a hadseregbe.

A kettő közül az előbbi volt a kevésbé drámai. Kathy a Harris Creek temetőben nyugszik, alig egy mérföldre onnét, ahol laktunk és ahol a gyerekeinket felneveltük. Kathyt a temetőben elhelyezni keményebb diónak bizonyult a vártnál: mivel egyikünk sem számított a dologra, egyikünk sem tette meg a szükséges előkészületeket. Megalázó egy temetővezetővel azon vitatkozni, hogy a feleséged miért nem foglalt magának előre sírhelyet. Végül a fiam, Charlie, aki történetesen polgármester, összekoccantott pár kobakot, és megkaptuk a parcellát. Megvan annak az előnye, ha az ember a polgármester apja.

Szóval a sír. Egyszerű és jellegtelen, nagy sírkő helyett csak egy apró fejfa van rajta. Kontraszt gyanánt ott nyugszik mellette Sandra Cain, akinek hatalmas síremléke csiszolt gránitból készült, az elejére rágravírozták Sandra gimnáziumi fényképét és egy csöpögős idézetet Keatstől az ifjúság és a szépség haláláról. Jellemző Sandrára. Kathy jót derült volna rajta, hogy Sandra parkol mellette a böhöm drámai sírkövével; Sandra ugyanis egész életében szórakoztatóan passzív-agresszív versengést folytatott vele. Ha Kathy egy tortát vitt a helyi jótékonysági sütiárusításra, akkor Sandy hármat, és cseppet sem visszafogottan füstölgött, ha Kathyé kelt el előbb. Kathy megkísérelte úgy megoldani a problémát, hogy megvette Sandy egyik tortáját. Nehéz megmondani, hogy Sandra szemszögéből ez segített vagy rontott a dolgon.

Azt hiszem, Sandy sírkövét vehetjük az utolsó szónak a kérdésben, a végső adunak, amit nem lehet megkontrázni, mivel ugye Kathy már meghalt. Másrészről viszont nem emlékszem, hogy valaha is láttam volna látogatót Sandynél. A halála után három hónappal Steve Cain eladta a házat, és elköltözött Arizonába. Olyan széles vigyor volt a képén, mint az autópálya. Egyszer küldött nekem egy lapot; összeállt ott lent valami nővel, aki ötven évvel korábban a pornósztárságig vitte. Miután ezt megtudtam, hetekig mocskosnak éreztem magam. Sandy gyerekei és unokái a szomszéd városban éltek, de amennyit az anyjuk sírját látogatták, akár Arizonában is lehettek volna. Sandy Keats-idézetét a temetés óta nem olvasta rajtam kívül más, és én is csak futólag, ahogy elballagtam előtte a feleségemhez.

Kathy kövén ott áll a neve (Katherine Rebecca Perry), az évszámok és annyi: Szeretett feleség és anya. Ahányszor meglátogattam, mindig többször elolvastam ezt a mondatot. Nem tudtam megállni. Ez a négy szó olyan elégtelenül, ugyanakkor olyan tökéletesen összefoglalja az életét. Semmit nem árul el őróla, semmit arról, hogyan élte a napjait vagy hogyan dolgozott, mi érdekelte vagy hová szeretett utazni. Sosem tudnád meg, mi volt a kedvenc színe, hogyan szerette hordani a haját, hogyan szavazott, volt-e humorérzéke. Semmit nem tudnál meg róla azonkívül, hogy szerették. És valóban szerették. Ő pedig úgy gondolná, hogy ez bőven elég.

Gyűlöltem idejárni. Gyűlöltem a tudatot, hogy aki negyvenkét évig a feleségem volt, már nincs többé, hogy egy szombat délelőtt az egyik pillanatban még a konyhában volt, gofritésztát kevert és a perpatvarról mesélt a könyvtárbizottság előző esti ülésén, a következő pillanatban meg a padlón vonaglott, ahogy a szélütés lecsapott az agyára. Gyűlöltem, hogy azok voltak az utolsó szavai: „Hová a fenébe is tettem a vaníliát?”

Gyűlöltem, hogy én is olyan öregember lettem, aki temetőbe jár a halott feleségét látogatni. Amikor (sokkal) fiatalabb voltam, olykor-olykor megkérdeztem Kathyt, mi értelme ennek. Az az oszló hús- és csonthalom, ami valaha egy ember volt, már nem ember, csak egy oszló hús- és csonthalom. Az ember nincs többé – a mennybe vagy a pokolba került, valahová vagy sehová. Ennyi erővel egy marhaoldalast is látogathatnék. Aztán megöregszel, és ugyanezt gondolod. Csak már nem érdekel. Ennyid maradt.

Akármennyire utáltam a temetőt, azért örültem is, hogy van. Hiányzott a feleségem. A hiányát könnyebb volt elviselni a temetőben, ahol mindig is halott volt, mint az összes olyan helyen, ahol élt.

Nem maradtam sokáig; sose maradtam sokáig. Csak amíg megéreztem azt a szúrást, ami közel nyolc év után is éles, azt, ami egyúttal arra emlékeztet, hogy van más dolgom is, mint egy temetőben ácsorogni, akár egy átkozott vén bolond. Amint ez a szúrás belém sajdult, megfordultam és távoztam, körül se néztem. Tudtam, hogy utoljára járok a temetőben, a feleségem sírjánál, de nem akartam túl sok energiát áldozni arra, hogy az emlékezetembe véssem. Ahogy már mondtam, ezen a helyen mindig is halott volt. Nem sok pluszt ad, ha erre emlékezem.

Bár most, hogy belegondolok, a bevonulás se volt annyira drámai.

A város, ahol éltem, olyan kicsi volt, hogy még toborzóirodát se érte meg fenntartani. El kellett autóznom Greenville-be, a megyeszékhelyre, hogy felcsaphassak katonának. A toborzóiroda egy keskeny kirakatú helyiség volt egy jellegtelen plázában; az egyik oldalán állami italbolt, a másikon tetoválószalon. Attól függően, milyen sorrendben mentél végig rajtuk, másnap felébredve komoly slamasztikában találhattad magad.

Az iroda belülről még ennél is kevésbé volt vonzó, már ha ez lehetséges. Volt benne egy íróasztal, azon számítógép és nyomtató, mögötte egy ember, előtte két szék. A fal mellett még hat szék sorakozott, előttük egy kis asztalon brosúrák és a Time meg a Newsweek régebbi számai. Kathyvel persze tíz évvel korábban már jártunk itt; gyanítottam, hogy semmi nem mozdult, semmi nem változott, beleértve a magazinokat. Az emberanyag viszont újnak tűnt. Legalábbis nem emlékeztem, hogy a korábbi toborzótisztnek ekkora haja lett volna. Vagy ekkora melle.

Amikor beléptem, a nő nagyban gépelt valamit, fel se nézett. – Egy pillanat – motyogta pavlovi reflexként az ajtónyitásra.

– Csak nyugodtan – mondtam. – Látom, sokan vagyunk. – Harmatos szarkazmusom süket fülekre talált, amit az utóbbi pár évben már megszoktam; jó volt látni, hogy hozom a formámat. Leültem az íróasztal elé, és vártam, hogy befejezze azt a nagyon sürgős dolgát.

– Jön vagy megy? – kérdezte. Még most sem nézett rám.

– Tessék?

– Jön vagy megy? – ismételte. – Jön, hogy aláírja a bevonulási szándéknyilatkozatot, vagy megy megkezdeni a szolgálatot?

– Á. Mennék, ha lehet.

Erre végre rám nézett, kancsalítva vizsgált az igencsak tanár nénis szemüvegén át. – Maga John Perry – állapította meg.

– Én vagyok. Honnét tudta?

A képernyőre nézett. – A legtöbben a születésnapjukon vonulnak be, pedig utána még hivatalosan van egy harmincnapos türelmi időszak. Ma csak három születésnaposunk van. Mary Valory már telefonált, hogy meggondolta magát. És ránézésre azt mondanám, maga nem Cynthia Smith.

– Örömmel hallom.

– És mivel nem a szándéknyilatkozatot aláírni jött – folytatta, ismét csak ignorálva a humoromat –, joggal feltételeztem, hogy maga John Perry.

– Lehetnék egy öregember, aki csak betévedt egy kis diskurálásra – vetettem fel.

– Ide nem sok olyan jut el. Elijesztik őket a sátántetoválásos fiatalok a szomszédban. – Végre eltolta maga elől a billentyűzetet, és most már a teljes figyelmét nekem szentelte. – Akkor hát igazolványt kérnék.

– De már tudja, ki vagyok – emlékeztettem.

– Azért menjünk biztosra. – Ezt a mosoly legcsekélyebb árnyéka nélkül mondta. A jelek szerint nem marad következmények nélkül, ha az ember nap mint nap szószátyár trottyokkal vesződik.

Odaadtam a jogosítványomat, a születési anyakönyvi kivonatomat és az igazolványomat. Elvette, majd az íróasztalból elővett egy tenyérszkennert, csatlakoztatta a számítógépbe, és felém csúsztatta. Ráhelyeztem a tenyeremet, és megvártam, amíg a szkenner letapogatja. Akkor visszavette az olvasót, és lehúzta az oldalán a kártyaigazolványt, hogy passzol-e a lenyomathoz. – Maga John Perry – jelentette ki végül.

– Öles léptekkel haladunk – mondtam.

Ezt is ignorálta. – Tíz évvel ezelőtt ön részt vett egy sorozási felvilágosító előadáson a Gyarmati Véderőt illetően, ahol is ellátták információkkal a bevonulással járó kötelmekről és feladatokról – mondta olyan hangon, ami arra utalt, hogy naponta minimum egyszer ellitániázza, mindennap, egész életében, amióta itt dolgozik. – A közbeeső időben pedig újabb emlékeztető anyagokat kapott az önre váró kötelezettségekről és feladatokról. Jelen pillanatban szeretne pluszinformációt és emlékeztető prezentációt, vagy kijelenti, hogy tökéletesen tisztában van az önre váró kötelezettségekkel és feladatokkal? Tudnia kell, hogy nem jár büntetés sem azért, ha emlékeztetőt kér, sem azért, ha úgy dönt, eláll a bevonulási szándékától.

Eszembe jutott a felvilágosító előadás. Az első részében egy rakás nyugdíjas üldögélt összecsukható székeken a Greenville Közösségi Házban, és fánkot zabálva hallgatta a GYV egyik apparatcsikját, aki az űrbéli gyarmatok történetéről gagyogott. Aztán a fickó szórólapokat osztott ki a GYV életéről, ami szakasztott olyannak tűnt, mint bármelyik katonaságé a világon. Amikor a kérdésekre került a sor, kiderült, hogy ő valójában nem is a GYV tagja, csak felbérelték, hogy tartson előadásokat a Miami-völgy környékén.

Az eligazítás második része egy rövid orvosi vizsgálatból állt: bejött egy orvos, vért vett, a számba túrt egy vattával, hogy sejteket vegyen, majd koponyaröntgent csinált. A jelek szerint megfeleltem. Azóta évente egyszer postán megkaptam ugyanazt a szórólapot, amit ott. A második évtől kezdve olvasatlanul kidobtam őket.

– Tisztában vagyok velük – feleltem.

Bólintott, az íróasztalból elővett egy papírlapot meg egy tollat, és átnyújtotta. A papíron volt jó pár bekezdés, mindegyik alatt hely az aláírásnak. Felismertem: aláírtam egy nagyon hasonlót tíz éve, amivel megértettem és elfogadtam, mi vár rám tíz év múlva.

– Sorban felolvasom önnek mindegyik pontot – mondta a nő. – Minden egyes pont után, ha megérti és elfogadja, amit hallott, kérem, írja a nevét és a dátumot közvetlen a bekezdés alatti vonalra. Ha kérdése van, kérem, az adott pont elolvasása után tegye fel. Ha nem érti vagy nem fogadja el, amit hallott, ne írja alá. Érti?

– Értem.

– Remek – mondta. – Első pont. Alulírott megértem és elfogadom, hogy szabad akaratomból és elhatározásomból, külső kényszer hatása nélkül, önként beállok a Gyarmati Véderőhöz nem kevesebb, mint kétéves szolgálatra. Tudomásul veszem továbbá, hogy a szolgálati időmet háború vagy szükséghelyzet esetén a Gyarmati Véderő egyoldalúan meghosszabbíthatja, maximum nyolc évvel.

Bár az „összesen tíz év” záradék nem volt újdonság a számomra – egyszer-kétszer csak elolvastam, amit küldtek –, azért átfutott a fejemen, vajon hányan siklottak el felette, és akik nem, azok közül is hányan vették komolyan azt, hogy tíz évre bennragadhatnak. Én arra gyanakodtam, hogy a GYV nem kérne tíz évet, ha nem lenne rá tényleg szüksége. A Karanténtörvény miatt nem sokat hallunk a gyarmati háborúkról. Amit viszont hallunk, abból világos, mint a nap, hogy az univerzumban nincs béke.

Aláírtam.

– Második pont: Tudomásul veszem, hogy önkéntes jelentkezésemmel a Gyarmati Véderőhöz beleegyezem abba, hogy fegyvert viselek és használok a Gyarmati Szövetség ellenségei ellen, ami más emberi fegyveres erőt is jelenthet. Szolgálatom ideje alatt nem tagadom meg a fegyverviselést és -használatot, amikor arra parancsot kapok, és nem tiltakozom ellene vallási vagy erkölcsi alapon azért, hogy elkerüljem a harci bevetést.

Hányan állnak be a seregbe önként, aztán tagadják meg a szolgálatot lelkiismereti okokra hivatkozva? Aláírtam.

– Harmadik pont: Megértem és elfogadom, hogy elöljáróim által a számomra kiadott parancsokat és utasításokat a legjobb tudásom szerinti minőségben a lehető legrövidebb idő alatt végrehajtom, a Gyarmati Véderő Általános Szabályzatának megfelelően.

Aláírtam.

– Negyedik pont: Tudomásul veszem, hogy a Gyarmati Véderőhöz való önkéntes jelentkezésemmel beleegyezem minden olyan orvosi, sebészeti vagy egyéb terápiás kezelés vagy eljárás alkalmazásába, melyet a Gyarmati Véderő szükségesnek tart a harckészségem fokozására.

Kibújt a szög a zsákból: ezért jelentkezett minden évben önként számtalan hetvenöt éves.

Egyszer azt mondtam a nagyapámnak, mire annyi idős leszek, mint ő, ki fogják fundálni, hogyan nyújtsák meg drámaian az ember élethosszát. Kinevetett, azt mondta, annak idején ő is ezt hitte, és tessék, most itt van öregen. És én is ide jutottam. Az öregséggel nem az a baj, hogy egyik istenverte dolog jön a másik után – hanem hogy minden istenverte dolog egyszerre jön, állandóan.

Az öregedést nem lehet megállítani. A génterápia, a szervátültetés, a plasztikai sebészet megtette a magáét, de az öregség mégis utolér. Ha új tüdőt kapsz, a szíved egyik billentyűje áll le. Ha új szívet kapsz, a májad dagad akkorára, mint egy felfújható gyerekmedence. Cseréltesd ki a májad, és a stroke intéz el. Ez az öregedés adu ásza: az agyat még most sem tudják pótolni.

A várható élethossz már jó ideje felkúszott a kilencvenéves határig, és azóta is ott stagnál. Kihoztunk magunkból mindent, amit lehetett, de aztán Isten megmakacsolta magát. Az emberek tovább élhetnek, és tovább is élnek, csakhogy öregemberként élik azokat az éveket. Ebben nem változott igazán semmi.

Mert nézzük! Amikor huszonöt, harmincöt, negyvenöt vagy akár ötvenöt vagy, még úgy érzed, előtted az élet. Amikor hatvanöt leszel, és az út végén már látszik a közelgő testi hanyatlás, ez az „orvosi, sebészeti vagy egyéb terápiás kezelés és eljárás” kezd érdekesen hangzani. Aztán hetvenöt leszel, a barátaid meghaltak, legalább egy fontos szervedet már kicserélték; éjjel négyszer kelsz fel pisálni, nem tudsz úgy felmenni a lépcsőn, hogy ki ne fulladnál – és még azt mondják, hogy a korodhoz képest jól tartod magad.

Az, hogy ezt becseréld tízévnyi új életért egy háborús övezetben, bizony egyre inkább pokoli jó üzletnek tűnik. Főleg mert ha nem teszed meg, tíz év múlva nyolcvanöt leszel, és szakasztott olyan, mint egy mazsola: töppedt és ráncos. Csak persze a mazsolának sose volt prosztatája.

Hogy a GYV hogyan tudja visszafordítani az öregedést? Itt lent senki nem tudja. A földi tudósok nem tudják megmagyarázni és nem tudják utánozni, pedig derekasan próbálkoznak. A GYV nem képviselteti magát a bolygón, szóval nincs veterán, akit kérdezhetnénk. A GYV csak közvetítőkön keresztül toboroz, úgyhogy a telepesek sem tudják, még ha meg is tudnánk őket kérdezni, amit ugye nem tudunk. Akármilyen eljárást végez a GYV, azt az űrben végzi el, a GYV saját fennhatósága alatt, messze a globális és nemzeti kormányok árgus tekintetétől. Szóval nem segít sem Samu bácsi, sem senki más.

Rendre előfordul, hogy egy kormányzat, elnök vagy diktátor felfüggeszti a GYV toborzási jogát, amíg az fel nem fedi a titkát. A GYV sosem vitatkozik; nemes egyszerűséggel csomagol és odébbáll. Aztán abban az országban az összes hetvenöt éves polgár hosszú külföldi vakációra megy, ahonnét sosem tér vissza. A GYV nem magyarázkodik, nem érvel, nem célozgat. Ha meg akarod tudni, hogyan teszik fiatallá az embert, kénytelen vagy bevonulni.

Aláírtam.

– Ötödik pont: Tudomásul veszem, hogy önkéntes jelentkezésemmel a Gyarmati Véderőhöz megszüntetem állampolgárságomat az illetékes nemzeti-politikai államalakulatban, esetemben az Amerikai Egyesült Államokban, valamint lemondok a tartózkodási jogomról, amely révén a Föld bolygón élhetek. Tudomásul veszem, hogy ettől a pillanattól állampolgárságom a Gyarmati Szövetséghez, azon belül a Gyarmati Véderőhöz köt. Továbbá elfogadom, hogy helyi állampolgári és tartózkodási jogom megszűnésével tilos visszatérnem a Földre, és letöltött szolgálati időm után átkerülök a Gyarmati Szövetség és/vagy a Gyarmati Véderő által lakóhelyül nekem kijelölt gyarmatbolygóra.

Összefoglalva: többé nincs visszaút. Ez a Karanténtörvény hozadéka, melyet a Gyarmati Szövetség és a GYV azért léptetett hatályba, legalábbis a hivatalos indoklás szerint, hogy megóvják a Földet a további olyan xenobiológiai katasztrófáktól, mint a „vaszekunda” volt. A Földön akkor mindenki támogatta a törvényt. Vicces, milyen szűk látókörű lesz a bolygó, ha a hímpopuláció harmada egy év leforgása alatt elveszti a nemzőképességét. Az emberek most más kevésbé lelkesednek érte – megcsömörlöttek a Földtől, látni akarják a világegyetemet, és már mind elfelejtették a gyermektelen Walt nagybácsit. Csakhogy a GYSZ-en és a GYV-n kívül más nem rendelkezik olyan űrhajóval, ami képes a csillagközi utazást lehetővé tevő ugrásra. Ez van.

(Így aztán nem oszt, nem szoroz, hogy beleegyezel-e abba, hogy oda mész, ahová a GYSZ mondja – mivel csak nekik vannak hajóik, oda mész, ahová visznek. Csak nem fognak téged a kormányhoz engedni?)

A Karanténtörvény és a csillagközi utazás monopóliumának pedig az a mellékhatása, hogy lehetetlenné teszi a Föld és a gyarmatok közötti (és az egyes gyarmatok közötti) közvetlen kommunikációt. Egy gyarmatról csak úgy lehet értelmes időben választ kapni, ha rábízod az üzenetet egy ugróhajóra; a GYV bolygókormányzati üzeneteket és adatokat még csak-csak továbbít, de mindenki más szívhatja a fogát. Feldobhatsz a tetőre egy tányérantennát, hátha elcsípsz kommunikációs jeleket a gyarmatokról, de még az Alfa, a Földhöz legközelebbi gyarmat is nyolcvanhárom fényévre van. Ez kicsit megnehezíti a csillagközi pletykálkodást.

Sosem kérdeztem, de szerintem ez a záradék készteti hátraarcra a legtöbb embert. Egy dolog, hogy megint fiatal akarsz lenni; az viszont teljesen más tészta, hogy hátat fordítasz mindennek, amit ismersz, mindenkinek, akit szeretsz, és minden tapasztalatnak, amire szert tettél a hét és fél évtized alatt. Kurázsi kell hozzá, hogy búcsút mondj az egész életednek.

Aláírtam.

– Hatodik pont. Az utolsó – mondta a toborzó hölgy. – Megértem és elfogadom, hogy hetvenkét órával ennek a nyilatkozatnak az aláírása vagy a Föld elhagyása után, attól függően, melyik következik be előbb, jogi szempontból elhunytnak fogok számítani minden érintett hivatal és politikai intézmény, ebben az esetben az Egyesült Államok és Ohio állam számára. Minden hátrahagyott vagyontárgyam a hagyatéki törvénynek megfelelően kerül elosztásra. Minden törvényi kötelezettség és felelősség, amely a halállal jog szerint megszűnik, megszüntetésre kerül. Minden jogi adat, akár előnyös, akár hátrányos, törlésre kerül, és a törvény szerint minden tartozás megszűnik. Tudomásul veszem, hogy ha nem rendelkeztem még vagyontárgyaimról, kérésemre a Gyarmati Véderő jogi és gazdasági tanácsadót bocsát rendelkezésemre, hogy ezt hetvenkét órán belül megtehessem.

Aláírtam. Hetvenkét órám maradt ebből az életből. Úgymond.

– Mi történik, ha nem hagyom el a bolygót hetvenkét órán belül? – kérdeztem, ahogy visszaadtam a papírt a tisztnek.

– Semmi – vette el. – Csak mivel jogilag halott, minden ingóságát szétosztják a végakaratának megfelelően, az egészségügyi és az életjáradékát törlik vagy örököseinek adják, és mivel maga jogilag halott, jogi értelemben semmilyen védelmet nem élvez a rágalmazástól a gyilkosságig semmilyen bűncselekmény ellen.

– Szóval ha valaki odajön hozzám az utcán, és megöl, megússza jogi felelősségre vonás nélkül?

– Nem egészen. Ha valaki megpróbálja megölni, miközben jogilag halott, akkor itt Ohióban, azt hiszem, „kegyeletsértés” miatt bíróság elé állíthatják.

– Lenyűgöző.

– Általában azonban nem jut ilyen messze a dolog – folytatta még zavaróbb közömbösséggel. – A következő hetvenkét órában bármikor meggondolhatja magát. Csak telefonáljon be. Ha nem vagyok itt, az automata rögzíti a nevét. Amint megbizonyosodtunk róla, hogy valóban ön akar elállni a bevonulástól, a további kötelezettségei alól mentességet kap. Csak azt ne feledje, hogy soha többé nem jelentkezhet. Ez egy egyszeri ajánlat.

– Értem – bólintottam. – Maga esket fel?

– Nem. Én csak továbbítom a nyomtatványt, és odaadom a jegyét. – Újra visszafordult a számítógépéhez, pár percig gépelt, majd megnyomta az ENTER-t. – A számítógép most készíti a jegyét. Egy pillanat az egész.

– Rendben. Kérdezhetek valamit?

– Férjnél vagyok – felelte.

– Nem ezt akartam kérdezni. Miért, állandóan ajánlatokat tesznek önnek?

– Állandóan. Nagyon bosszantó.

– Sajnálom. – Bólintott. – Azt akartam kérdezni, maga találkozott-e valakivel, aki valóban a Véderő tagja?

– Úgy érti, az önkénteseken kívül? – Bólintottam. – Nem. A GYV-nek van itt lent egy cége, az foglalkozik az önkéntesekkel, de mi ténylegesen nem vagyunk tagja a testületnek. Szerintem még az igazgató sem. Az információt és az anyagokat a Gyarmati Szövetség nagykövetségétől kapjuk, nem közvetlen a GYV-től. Szerintem ők sosem jönnek a Földre.

– Nem zavarja, hogy olyan szervezetnek dolgozik, amit nem is ismer?

– Nem. A munka jó, a fizetés pedig meglepően jó, pláne ha belegondol, mennyire kevés pénzt öltek a dekorációba. Miért, maga meg olyan szervezetbe lép be, amit nem ismer. Magát nem zavarja?

– Nem – vallottam be. – Öreg vagyok, a feleségem meghalt, nincs már semmi, ami idekössön. Maga is beáll, ha elérkezik az az idő?

Vállat vont. – Engem nem zavar az öregség.

– Amikor fiatal voltam, engem se zavart – mondtam. – Öregnek lenni viszont már zavar.

A számítógép halkan zümmögött, és kipottyantott egy névjegykártyaszerű lapot. A nő felvette és nekem adta. – Ez a jegye – mondta. – Rajta van, hogy maga John Perry önkéntes. Ne veszítse el. A sikló innét az iroda elől indul három nap múlva a daytoni reptérre. Reggel pontban nyolc harminckor indul, javasoljuk, hogy legyen itt időben. Egyetlen kézitáskát engednek, jól gondolja meg, mit szeretne magával vinni.

– Daytonból a tizenegyes géppel Chicagóba repül, majd onnét a délután kettes Delta-járat viszi Nairobiba. Ott kilenc órával korábban van, vagyis helyi idő szerint éjfél körül érkezik meg. A GYV egy képviselője várja, és választhat, hogy vagy rögtön a hajnali kettes paszulyjárattal felmegy a Gyarmati Állomásra, vagy pihen egyet és megy a kilencessel. Attól kezdve a GYV kezében van.

Elvettem a jegyet. – Mit csináljak, ha valamelyik járat késik? Vagy ha törlik?

– Öt éve dolgozom itt, azóta egyik sem késett soha egyetlen percet sem – felelte.

– Hű. Gondolom a GYV vonatai is menetrend szerint járnak.

Üres tekintettel nézett rám.

– Tudja, amióta itt vagyok, egyfolytában viccelni próbálok – mondtam neki.

– Tudom – válaszolt. – Sajnálom, a humorérzékemet gyerekkoromban műtétileg eltávolították.

– Ó.

– Vicceltem. – Felállt és kezet nyújtott.

– Ó. – Felálltam, kezet ráztam vele.

– Gratulálok, újonc – mondta. – Sok szerencsét odakint a csillagok között. És ezt komolyan mondom – tette hozzá.

– Köszönöm, jólesik.

Bólintott, leült, szeme a számítógép képernyőjére szegeződött. Leléphettem.

A plázából kilépve észrevettem egy idősebb nőt, aki a parkolón keresztül a toborzóiroda felé tartott. Odamentem hozzá. – Cynthia Smith? – kérdeztem.

– Igen. Honnét tudja?

– Boldog születésnapot – mondtam, és felmutattam az égre. – Talán még találkozunk.

Megértette és elmosolyodott. Végre valakinek sikerült mosolyt csalnom az arcára. Nincs minden veszve.

KETTŐ

Nairobi egykettőre elmaradt alattunk; kimentünk a fülke szélére, mintha egy panorámaliftben lennénk (és persze a „paszulyjárat” pontosan az is), és figyeltük, ahogy a Föld egyre lejjebb süllyed.

– Innét olyanok, mint a hangyák! – vihorászott mellettem Leon Deak. – Fekete hangyák!

Elfogott a vágy, hogy kitárjam az ablakot, és kihajítsam Leont. Sajnos nem volt ablak; a paszulyjárat „ablaka” ugyanabból a gyémántkompozitból készült, mint az egész fülke, csak épp átlátszott, hogy az utazók leláthassanak. A fülke légmentesen zárt, ami kapóra jön pár perc múlva, amikor olyan magasan leszünk, hogy az ablak kitárása robbanásszerű dekompressziót és fulladásos halált jelentene.

Vagyis Leon hirtelen, váratlan visszatérése a Földre elmarad. Nagy kár. Leon úgy rám tapadt Chicagóban, mint egy zsírtól-sörtől dagadt kullancs; nem tudtam hova lenni a csodálkozástól, hogy valaki, akinek a vére egyértelműen félig disznózsír, megérte a hetvenöt évet. A nairobi repülőút jó részét azzal töltöttem, hogy hallgattam a szellentéseit és meglehetősen baljós elméleteit a gyarmatok faji összetételéről. A monológ kellemesebb része a fingás volt; még sosem akartam ennyire fejhallgatót venni repülőúton.

Azt reméltem, le tudom rázni azzal, hogy az első paszullyal lelépek Nairobiból. Olyan alaknak néztem, akire ráfér a pihenés, miután egész nap szorgosan eregetett. Persze nem volt ilyen mázlim. Már a puszta gondolatba belebetegedtem, hogy még hat órát töltsek Leon és fingjai társaságában; ha a paszulyfülkének lett volna ablaka, és nem tudom Leont kidobni, isten bizony én ugrottam volna ki. Így viszont felhasználtam az egyetlen bevethető ürügyet, mondván, könnyítek magamon, és Leon morogva engedélyt adott. Az óramutató járásával ellentétesen indultam el, a mosdók irányába, de valójában olyan helyet kerestem, ahol Leon nem talál meg.

Ez nem bizonyult könnyűnek. A fülke fánk formájú volt, olyan harminc méter átmérőjű. A fánk közepén a „lyuk”, ahol a kábel, azaz a „paszulyszár” siklott, olyan hat méter széles lehetett. A kábel átmérője nyilván kisebb, talán öt és fél méter, ami, ha belegondol az ember, aligha elegendő vastagság egy több ezer mérföld hosszú kábelnek. A többi részt kényelmes bokszok és kanapék foglalták el, ahol le lehetett ülni és beszélgetni, valamint kisebb nyitott terek, ahol az utazók szórakozhattak, játszhattak vagy ehettek. És persze volt rengeteg ablak, ahonnan látni lehetett odalent a Földet, szemközt más paszulykábeleket és fülkéket, vagy odafent a Gyarmati Állomást.

A fülke összességében olyan benyomást keltett, mintha egy kellemes, nem túl drága hotel előcsarnoka hirtelen Föld körüli pályára állt volna. Az egyetlen gond az volt, hogy a nyílt terek miatt nem volt hová bújni. Ezt a járatot kevesen választották, nem volt elég utas, hogy elvegyüljek köztük. Végül úgy döntöttem, iszom valamit egy kioszknál a fülke közepe táján, nagyjából szemben azzal, ahol Leon állt. A látószögeket tekintetbe véve itt volt a legnagyobb esélye, hogy a lehető legtovább elkerüljem.

Habár a Földet fizikailag elhagyni (hála Levakarhatatlan Leonnak) igen idegesítő folyamatnak bizonyult, az érzelmi elszakadás meglepően könnyen ment. Az indulás előtt egy évvel eldöntöttem, hogy igenis belépek a GYV-be; ettől kezdve csak az ügyek elintézése és a búcsúzkodás maradt. Amikor tíz évvel korábban Kathyvel közösen a bevonulás mellett döntöttünk, a házunkat ráírattuk Charlie fiunk nevére, hogy jogi procedúra nélkül is az övé lehessen. Más igazi értékünk nem volt, csak a szokásos limlomok, amiket az ember élete során összehord. A javát az utolsó évben szétosztottuk a barátok és családtagok között; a többit majd Charlie elintézi.

Az embereket otthagyni sem volt sokkal nehezebb. Különböző mértékű meglepetéssel és szomorúsággal fogadták a hírt, hiszen köztudott, hogy aki beáll a Gyarmati Véderőbe, az sosem tér ide vissza. De ez mégsem egészen a halál. Tudják, hogy valahol odakint vagy, életben vagy; a fene tudja, egyszer talán még ők is csatlakoznak. Szerintem ilyen lehetett pár száz éve, amikor valaki felpakolta a cókmókját az ekhós szekérre, és elindult nyugatnak. A hátramaradottak egy darabig sírtak, hiányolták őket, aztán folytatták tovább az életüket.

Mindenesetre én az indulás előtt kerek egy évvel közöltem, hogy megyek. Ez bőven elég idő, hogy elmondd, amit el kell mondani, elintézd a függő ügyeket, kibékülj azzal, akivel ki akarsz békülni. Az alatt az egy év alatt le-leültem pár régi baráttal és családtaggal, megbolygattam sebeket és hamvakat; szinte minden esetben jó lett a vége. Párszor bocsánatot kértem olyasmiért, amit nem is különösebben bántam, és egy esetben ágyban találtam magam valakivel, akivel amúgy sosem akartam. De megteszed, amit meg kell tenni, hogy az emberek lezárhassák ezt a dolgot; ők jobban érzik magukat tőle, neked meg nem kerül semmibe. Inkább bocsánatot kérek valamiért, ami nem is zavar, és úgy hagyok ott valakit, hogy jó szerencsét kíván nekem, mint megmakacsolom magam, és az a valaki azért imádkozzon, hogy egy idegen kiszürcsölje az agyamat. Mondjuk, hogy ez amolyan karmikus biztosítás.

A legnagyobb fejtörést Charlie okozta. Mint oly sok apának és fiának, nekünk is megvoltak a magunk harcai; én nem voltam a legfigyelmesebb apa, ő meg nem volt a legönállóbb fiú, még harminc felett sem nagyon találta a helyét a világban. Amikor megtudta, hogy Kathyvel be akarunk állni a seregbe, szabályosan tombolt. Emlékeztetett bennünket, hogy annak idején tiltakoztunk a szubkontinentális háború ellen. Emlékeztetett bennünket, hogy neki azt tanítottuk, a háború soha nem old meg semmit. Emlékeztetett bennünket, hogy egy hónap szobafogságot kapott, mert elment célba lőni Bill Younggal, bár erről Kathyvel mindketten azt gondoltuk, elég furcsán hangzik egy harmincöt éves férfi szájából.

Kathy halála aztán véget vetett a háborúskodásunknak, mert mind a ketten megértettük, hogy a legtöbb dolog, amin vitatkozunk, egyszerűen nem számít; én özvegy lettem, ő agglegény volt, egy ideig csak egymásra számíthattunk. Aztán nem sokkal később megismerte és elvette Lisát, majd rá egy évre egyetlen hektikus éjszaka során lett apa és választották meg polgármesternek. Charlie későn ért, de legalább alaposan. Vele is leültem, és bocsánatot kértem bizonyos dolgokért (őszintén), és ugyanilyen őszintén megmondtam neki, hogy nagyon büszke vagyok arra, hogy ilyen ember lett. Aztán ültünk a tornácon sörrel a kezünkben, és néztük az unokámat, az udvaron labdázó Adamet, és sokáig semmiségekről diskuráltunk. Amikor elváltunk, szépen és szeretettel váltunk el; apánál és fiánál ez így is van rendjén.

Ott álldogáltam a kioszknál a kólámat dajkálva, és Charlie-n meg a családján járt az eszem, amikor meghallottam Leon morgását, amit egy másik hang követett, egy éles női hang. Önkéntelenül kikukucskáltam a kioszk mögül. Leonnak sikerült sarokba szorítani egy szerencsétlen nőt, és biztosan valamilyen barom elméletével traktálta, amit a zsíragya éppen propagált. Menekülési vágyamat legyőzte a lovagiasság, és odamentem.

– Én csak azt mondom – szónokolt nagyban Leon –, hogy nem éppen fair, hogy magának meg nekem meg minden amerikainak ki kell várni, hogy vének legyünk, mint a szar, hogy esélyt kapjunk, azokat a pöcs hindiket meg úgy viszik új világokra, ahogy kipottyannak. Rohadt gyorsan. Ez nem fair, na. Miért, maga szerint fair?

– Nem, nem különösebben – felelte a nő. – De gondolom, szerintük meg nem volt fair, hogy eltöröltük a föld felszínéről Új-Delhit meg Mumbait.

– Hát ezt mondom! Lerobbantottuk a fejüket! Megnyertük a háborút! Ez csak számít valamit, nem? És tessék, mi történik. Ők vesztettek, mégis ők gyarmatosíthatják az univerzumot, mi meg csak akkor mehetünk, ha őket védjük! Már bocs, de nem az áll a Bibliában: „A szelídek öröklik a földet.”? Egy rohadt háború elvesztése baromira szelíddé tesz.

– Nem hinném, hogy ez azt jelenti, ahogy te érted, Leon – mentem oda.

– John! Na itt van egy ember, aki tudja, miről beszélek – vigyorgott rám.

A nő felém fordult. – Ismeri ezt az úriembert? – kérdezte, és a hangja azt sejtette, ha igennel felelek, akkor valami rohadtul nem stimmel velem.

– A nairobi úton találkoztunk – vontam fel finoman a szemöldököm, jelezve, hogy nem önszántamból. – John Perry.

– Jesse Gonzales.

– Örvendek. – Leonhoz fordultam. – Leon, rosszul idézted. A hegyi beszédben az áll: „Boldogok a szelídek, mert ők öröklik a földet.” Ez jutalmat jelent, nem büntetést.

Leon pislogott egyet, majd nagyot horkantott. – Akkor is megvertük őket. Szétrúgtuk a barna valagukat. Nekünk kéne gyarmatosítani az univerzumot, nem nekik.

Már nyitottam a számat, hogy válaszoljak neki, de Jesse vitte be a végső ütést. – „Boldogok, akiket az igazságért üldöznek, mert övék a mennyek országa” – mondta Leonnak, de közben rám sandított.

Leon egy pillanatig tátott szájjal bámult bennünket. – Most csak vicceltek – szólalt meg végre. – Nincs semmi a Bibliában, ami azt mondja, hogy nekünk kellene a Földön ragadnunk, miközben egy rakás barna, akik nem is hisznek Jézusban, köszönöm szépen, megtöltik a galaxist. Az meg tutira nincs benne, hogy közben nekünk kell megvédeni a kis szemeteket. Jézusom, az egyik fiam megjárta azt a háborút. Egy baromarc szétlőtte az egyik golyóját! A tökét! Megérdemelték a szemetek, amit kaptak. Ne kérjétek, hogy örüljek annak, hogy mostnekem kell megvédenem a seggüket a gyarmatokon.

Jesse rám kacsintott. – Szeretné ezt?

– Ha nem bánja.

– Csak nyugodtan.

– „Én pedig azt mondom nektek: szeressétek ellenségeiteket – idéztem –, és imádkozzatok azokért, akik üldöznek titeket, hogy legyetek mennyei Atyátoknak fiai, aki felhozza napját gonoszokra és jókra, és esőt az igazaknak és hamisaknak.”

Leon rákvörösre pirult. – Menjetek ti a büdös picsába – azzal elhúzta a háját.

– Köszönöm, Uram – mondtam. – És most az egyszer komolyan is gondolom.

– Nagyon könnyen jönnek magának a Biblia-idézetek – jegyezte meg Jesse. – Csak nem lelkész volt?

– Nem. De olyan városban éltem, ahol a kétezer emberre tizenöt templom jutott. Nem ártott, ha az ember értett a nyelvükön. És nem kell vallásosnak lenni ahhoz, hogy az ember értékelni tudja a hegyi beszédet. Mi a maga mentsége?

– Katolikus iskola – felelte. – Tizedikben díjat nyertem, fejből kellett részleteket felmondanunk. Elképesztő, mit meg nem őriz az agy hatvan éven át, közben meg arra nem emlékszem, hol parkoltam le.

– Hadd kérjek bocsánatot Leonért. Alig ismerem, de azt tudom, hogy idióta.

– „Ne ítélj, hogy ne ítéltess” – mondta Jesse, és vállat vont. – Amúgy meg csak azt mondta, amit sokan hisznek. Szerintem hülyeség, de ettől még megértem őket. Bárcsak lett volna más módja kijutni a gyarmatokra, mint egy életet várni, hogy beállhassak a seregbe. Ha fiatalabb koromban gyarmatos lehettem volna, tuti megteszem.

– Ezek szerint nem a katonai kalandok miatt csapott fel.

– Persze hogy nem – mondta kissé megvetően. – Miért, maga olyan nagyon szeretne harcolni?

– Nem én – feleltem.

– Hát én se. Egyikünk se. A maga Leon barátja biztos nem, hát eleve ki nem állhatja azokat, akiket védelmeznünk kell. Az emberek azért állnak be a seregbe, mert nem akarnak meghalni és öregek lenni. Azért, mert bizonyos kort elérve a földi élet nem érdekes. Vagy mert új helyeket akarnak látni, mielőtt meghalnak. Én ezért álltam be. Nem a harcért vagy hogy újra fiatal legyek. Csak látni akarom, milyen lehet máshol. – Kinézett az ablakon. – Persze fura, hogy ezt mondom. Tudja, egészen tegnapig ki sem tettem a lábam Texasból.

– Azért az nem olyan rossz – vigasztaltam. – Texas nagy állam.

Elmosolyodott. – Köszönöm. Nem zavar. Csak vicces. Gyerekkoromban olvastam az összes „Fiatal gyarmatos”-regényt, néztem a tévéműsorokat, és arról álmodoztam, hogy arktúri marhákat nevelek meg a gonosz földi férgekkel harcolok a Gamma Egyen. Aztán idősebb lettem, és rájöttem, hogy a telepesek Indiából, Kazahsztánból meg Norvégiából kerülnek ki, ahol nem tudják eltartani a már meglévő lakosságot, és hogy az, hogy amerikai vagyok, azt jelenti, hogy én nem mehetek. És hogy valójában nincsenek arktúri marhák meg földi férgek! Nagyon csalódott voltam, amikor tizenkét évesen megtudtam.

Megint vállat vont. – San Antonióban nőttem fel, aztán „elmentem” a Texasi Egyetemre, majd visszamentem dolgozni San Antonióba. Végül férjhez mentem, és a Mexikói-öböl partjára jártunk nyaralni. A harmincadik házassági évfordulónkon a férjemmel Olaszországba akartunk menni, de végül nem jutottunk el.

– Mi történt? – kérdeztem.

Nevetett. – A titkárnője, az történt. Ők ketten mentek el Olaszországba az ő nászútjukon. Én meg otthon maradtam. Viszont mindketten ételmérgezést kaptak, amikor rákot ettek Velencében, szóval nem is baj, hogy nem mentem. De utána nem nagyon érdekelt az utazás. Tudtam, hogy amint lehet, bevonulok, és úgy is tettem, és itt vagyok. Most már persze azt kívánom, bárcsak többet utaztam volna. Dallasból a Deltával mentem Nairobiba. Az jó buli volt. Bárcsak életemben többször megtettem volna. Nem is szólva erről – bökött az ablakra a paszulykábel felé –, amiről sose gondoltam, hogy utazni akarok rajta. Mi a fene tartja fenn ezt a kábelt?

– A hit – feleltem. – Hisz benne, hogy nem esik le, és ezért nem is. Próbáljon ne túl sokat gondolni rá, különben még bajba kerülünk.

– Én azt hiszem – mondta Jesse –, hogy szeretnék enni valamit. Csatlakozik?

– „Hit” – nevetett Harry Wilson. – Hát talán tényleg a hit tartja meg ezt a kábelt. Merthogy nem a fizika ismert törvényei, az fix.

Harry Wilson csatlakozott Jesse-hez és hozzám a bokszban, ahol ettünk. – Maguk ketten úgy néznek ki, mint akik ismerik egymást, amivel rávernek itt mindenkire – jött oda. Meginvitáltuk, hogy üljön le hozzánk, amit hálásan fogadott. Fizikát tanított egy bloomingtoni középiskolában húsz évig, mesélte, és a paszulyjárat az utazás egész ideje alatt foglalkoztatta.

– Hogy érted, hogy nem a fizika törvényei tartják meg? – kérdezte Jesse. – Hidd el, ebben a pillanatban nem ezt szeretném hallani.

Harry mosolygott. – Bocs. Mondom másképp. A fizikának kétségtelenül köze van ahhoz, hogy a paszulykábel fenn marad. Csakhogy ez nem közönséges fizika. Sok minden van itt, aminek lent a felszínen semmi értelme.

– Attól tartok, fizikaóra jön – mondtam.

– Évekig tanítottam fizikát tinédzsereknek – halászott elő egy kis noteszt és egy tollat Harry. – Nem fog fájni, bízz bennem. Na szóval. – Harry kört rajzolt a lap aljára. – Ez a Föld. És ez – rajzolt egy kisebb kört a lap közepére – a Gyarmati Állomás. Stacionárius pályán áll, ami azt jelenti, hogy a Föld forgásához képest egy helyben áll. Mindig Nairobi felett. Eddig megvan?

Bólintottunk.

– Helyes. Na szóval, a paszuly lényege, hogy a Gyarmati Állomást összekapcsoljuk a Földdel a „paszulyszár”, azaz egy köteg kábel révén, mint amit az ablakon át láttok, és fülkével, amiben vagyunk, és ami ide-oda jár. – Harry rajzolt egy vonalat, ami a kábelt jelképezte, és egy négyzetet a fülkének. – A lényeg, hogy a fülkének nem kell elérni a szökési sebességet, mint a rakétának kéne. Ami jó nekünk is, mert nem úgy megyünk fel a Gyarmati Állomásra, mintha egy elefánt állna a mellkasunkon. Pofonegyszerű.

– A lényeg, hogy ez a paszulyjárat nem felel meg egy klasszikusan értelmezett Föld–űr paszulyjárat fizikai kívánalmainak. Például – Harry egy másik vonalat húzott a Gyarmati Állomástól a lap széléig – a Gyarmati Állomásnak nem lenne szabad a paszuly végén lenni. A tömeghatás és az orbitális dinamika úgy diktálná, hogy a kábel fusson túl az Állomáson több tízezer mérföld hosszan. E nélkül az ellensúly nélkül a paszulykábelnek eleve instabilnak és veszélyesnek kellene lennie.

– És azt mondod, hogy ez mégsem az? – kérdeztem.

– Nemcsak hogy nem instabil, de valószínűleg a legbiztonságosabb utazási mód, amit valaha kitaláltak. Több mint száz éve folyamatosan működik. A gyarmatosítók egyetlen indulási pontja. Sosem történt baleset instabilitás vagy anyaghiba miatt. Volt ugye negyven éve a hírhedt paszulyrobbantás, de az szabotázs volt, nem volt köze a paszulyszár fizikai szerkezetéhez. Maga a paszulyjárat csodálatosan stabil, amióta csak megépült. Pedig a fizika ismert szabályai ezt nem engednék.

– Szóval akkor mi tartja meg? – kérdezte Jesse.

Harry megint mosolygott. – Ez a nagy kérdés, nemde?

– Úgy érted, te se tudod?

– Én nem tudom – ismerte el Harry. – De ettől még nem kell megijedni, végeredményben csak egy középiskolai fizikatanár vagyok. Vagyis voltam. Bár amennyire tudom, senki más sem sejti, hogy működik. Mármint a Földön. A Gyarmati Szövetség nyilván tudja.

– Ez meg hogy lehet? – ráncoltam a homlokom. – Száz éve itt van, az isten szerelmére. Senki nem vette még a fáradságot, hogy kiókumlálja a működését?

– Nem ezt mondtam – felelte Harry. – Hogyne próbálkoztak volna. Hiszen nem titok ez. Amikor építették, kormányok és a sajtó is tudni akarták a működését. A GYSZ kábé azt felelte, „találjátok ki”, és kész. Fizikuskörökben sokan dolgoznak rajta azóta is. „Paszulyprobléma”, így nevezik.

– Nem valami eredeti – jegyeztem meg.

– A fizikusok másra tartogatják a fantáziájukat – kuncogott Harry. – A lényeg, hogy azóta sem oldották meg, mégpedig két okból. Az első, hogy hihetetlenül komplikált: ott van a tömeg, amit mondtam, meg a kábel erőssége, a paszulykábel oszcillációja vihar és más légköri jelenség hatására, vagy akár az, hogy a kábel átmérőjének milyen arányban kéne csökkenni. Ezeket pokoli nehéz megoldani a való világban; egyszerre mindet kitalálni pedig lehetetlen.

– És mi a második ok? – kérdezett rá Jesse.

– A második ok, hogy igazából nincs jelentősége. Még ha rá is jövünk, hogyan építették, úgysem engedhetjük meg magunknak, hogy építsünk egyet. – Harry hátradőlt. – Mielőtt tanár lettem, a General Electric mélyépítési osztályán dolgoztam. Akkor éppen a szubatlanti vasúton dolgoztunk, és az egyik feladatom az volt, hogy nézzek át régi projekteket és projektjavaslatokat, hátha valamilyen technikát vagy gyakorlatot hasznosítani tudunk. Amolyan kétségbeesett kísérlet volt, hogy valahogy csökkentsük a költségeket.

– A General Electric tönkre is ment abban, nem? – emlékeztem.

– Most már tudod, miért akarták csökkenteni a költségeket – bólintott Harry. – És hogy miért lettem tanár. Utána a General Electricnek nem maradt pénze se rám, se senki másra. Na szóval átnéztem régi javaslatokat és jelentéseket, még titkosított anyagokat is, és az egyik jelentés a paszulyra vonatkozott. Az amerikai kormány megbízta a General Electricet egy tanulmányterv elkészítésével egy, a Nyugati Féltekén építendő paszulyjáratról; az Amazonas vidékén akartak egy Delaware állam nagyságú lyukat megtisztítani, és pont az Egyenlítőre tenni.

– A General Electric azt mondta nekik, hogy felejtsék el. A javaslat szerint még ha beleszámítanak nagy technológiai áttöréseket is – amik zöme, jelzem, azóta sem történt meg, és amelyek egyike sem közelíti meg azt a technológiát, amit ennél a paszulynál használhattak –, szóval a paszuly költsége még akkor is háromszor akkora lenne, mint az Egyesült Államok éves nemzeti összterméke. Már ha nem merülnek fel pluszköltségek, amik minden bizonnyal felmerültek volna. Na most, ez húsz éve történt, és az a jelentés már akkor is tízéves volt. De nem hinném, hogy a költségek azóta csökkentek volna. Ezért nincs új paszulyjárat. Van olcsóbb módja is, hogy embereket és anyagokat Föld körüli pályára juttassanak. Sokkal olcsóbb módja.

Harry megint előrehajolt. – Ami felvet két nyilvánvaló kérdést: hogy sikerült a Gyarmati Szövetségnek ez a technológiai teljesítmény, és minek vágtak bele egyáltalán?

– A Gyarmati Szövetség nyilván fejlettebb technikailag, mint mi itt a Földön – vélte Jesse.

– Nyilván – bólintott Harry. – De miért? Végül is a gyarmatosok is emberek. Sőt, mivel a gyarmatok kifejezetten szegény országokból toboroznak, a népesség általában szinte iskolázatlan. Az ember azt gondolná, hogy új otthonukban inkább az életben maradással foglalkoznak, mint paszulyépítéssel. És a gyarmatosítást lehetővé tevő technológia az ugróhajtómű, amit itt a Földön találtak fel, és ami száz éve lényegében semmit nem fejlődött. Vagyis első látásra nincs oka, hogy a telepesek miért lennének nálunk fejlettebbek.

Nekem hirtelen leesett a tantusz. – Hacsak nem csalnak.

Harry elvigyorodott. – Fején találtad a szöget. Én is erre gondolok.

Jesse előbb rám nézett, majd Harryre. – Nem tudlak követni benneteket.

– Csalnak – magyaráztam neki. – Nézd, mi a Földön be vagyunk zárva. Csak magunktól tudunk tanulni: felfedezéseket teszünk és állandóan finomítjuk a technológiát, de lassan haladunk, mert mindent mi magunk végzünk. De ott fent…