GORBÓI TAMÁS

A TÓ FELETT, A DOMBON

Könyv Guru

Budapest, 2022

TARTALOMJEGYZÉK

Címoldal

Szerzői megjegyzés

Előszó

A tó felett, a dombon

A macska és a vízcseppek

Egy szál vörös rózsák

Hétvége

Eső után

Egy Virág levelei

Édes Lizi

Vannak–e angyalok?

Epilógus

Copyright

A könyvben kitalált történetek és személyek szerepelnek.

Ha mégis ismerősnek tűnnek, az csak a véletlen műve lehet.

ELŐSZÓ

Mi a Ratkó–korszak utolsó eresztései voltunk. Utánunk már bezárták a boltot. Rázúdultunk a társadalomra, bár erről akkor fogalmunk sem volt. Arról sem, hogy az óvoda túlzsúfolt volt, ahová reggelente vitt el a mamánk. Azt se kérdeztük, hogy miért járunk az egyik héten délelőtt, a másik héten délután az általános iskolába. Azt sem éreztük, hogy szegények vagyunk, mert mindenki az volt. Aztán középiskolába mentünk, lehetőleg technikumba vagy szakközépbe, mert kell egy szakma a gyereknek az érettségi mellé.

Mi még láttuk a magyar focit a világ élvonalában, ami akkor teljesen természetes volt, viszont egyáltalán nem volt természetes az, ha csak hatvanezer néző volt a Stadionban.

Mi belenőttünk az Illés–Metró–Omega szentháromságba, később a Bergendybe, de életünket a Loksi kísérte végig. Szótárral fordítottuk a Beatlest, és mi már a Komjáthyn hallgattuk a Rollingot és a Bee Geest, a Purple–t és a Zeppelint.

Mi növesztettük a hajunkat, addig, amíg el nem küldtek a fodrászhoz egy igazgatói intő kíséretében. A mi időnkben jött be a miniszoknya és a forrónadrág, de farmerben nem mehettünk be az Ifiparkba, és öltöny–nyakkendő nélkül a Metro Klubba. A vietnami háborúról és a hippimozgalomról csak képeket láttunk, de énekeltük Dylant, Joan Baezt és Pete Seegert. Közben kisebb–nagyobb sikerrel igyekeztünk elveszteni a szüzességünket, kinek sikerült, kinek nem.

Mi rázuhantunk az egyetemekre meg a munkahelyekre, elvesztettünk az életünkből egy vagy két évet a katonaságnál, tanultunk és dolgoztunk, vagy elmentünk külföldre, és nem jöttünk haza.

Mi szerettünk és szerettek, hazudtunk és hazudtak, csaltunk és csalattunk, aztán megházasodtunk, és gyerekeink születtek. Észre sem vettük, hogy egyszer csak felnőttek, mert dolgoztunk a lakásért, a kocsiért, a karrierért, vagyis a pénzért.

Mi tíz évig vártunk egy telefonvonalra, és hat évet egy Wartburgra.

Mi láttuk leomlani a szocializmust, és láttuk kivonulni a szovjeteket.

Mi megünnepeltük a rendszerváltást, de a madzagról más nyalta le a mézet.

Mi vállalkoztunk, ha volt miből, dolgoztunk, ha volt hol, és autót cseréltünk, ha volt pénzünk. Aztán újra vállalkoztunk, újra dolgoztunk, és egyszer eljutottunk a trópusra is.

Mi elváltunk vagy együtt maradtunk, újra házasodtunk és újra elváltunk, és volt, aki soknál kereste azt, amit más egynél talált meg.

Mi vártuk, hogy az előttünk lévők elmenjenek végre, és mi jöhessünk, aztán megjelentek azok, akik várták, hogy elmenjünk végre, hogy ők jöhessenek.

Mi nem tettük le időben a cigit, és nem sportoltunk, mert nem hittük el, hogy közelít és hamarosan beköszön kéz a kézben az infarktus és a sztrók.

Mi egyre később mehettünk el nyugdíjba, de mi megértük. Most sértődötten vesszük észre, hogy elszaladt mellettünk a világ, és hogy még a szavakat sem értjük, amelyekkel az unokáink beszélnek.

Mi most ülünk a dombon, és nézzük a tó vizében visszatükröződő színeket, fényeket és árnyékokat.

De a hajó még nem ment el.

A TÓ FELETT, A DOMBON

– Elnézést, jól látom, hogy magyar? – kérdezte a férfi.

– Ó, igen. De honnan tudja? – kérdezett vissza a nő.

– Mert a könyvre, amit olvas, az van írva, hogy Örkény. Örkény István. De, hogy melyik könyve, azt már nem tudtam elolvasni. Otthon hagytam az olvasószemüvegemet. Szóval melyik?

– Az egypercesek.

– Ó, igazi remekművek.

– Így van. Azért olvasom.

– Igazán meglepő itt magyarral találkozni. Stresa nem túl ismert a magyar turisták előtt. Pedig megérdemelné. Csodás hely.

– Magyar szót nem, de sok németet hallottam.

– Igen, többségében németek vannak itt, meg svájciak, és persze angolok is, mert a századfordulón, mármint nem ezen, hanem azon, az angol arisztokrácia egyik kedvelt üdülőhelye volt. Azok az elegáns szállodák a tóparton nekik épültek anno. Ott észak felől, ahol befut az út a városba. A sok piros futómuskátlival, biztos látta.

– Gyönyörűek.

– Nem véletlenül jöttek ide, mert remek a klímája ilyenkor májusban, a nyár a közeli hegyek miatt nem olyan forró, mint a tenger mellett, de az ősz a legkellemesebb.

– Maga itt lakik?

– Nem. Cannobióban.

– Az hol van?

– Itt a tó partján, közel a svájci határhoz. Nincs messze. És maga? Mi járatban erre?

– A lányomék jöttek ide egy északolasz vakációra az unokákkal, és elhoztak engem is. Mindig is vágytam ide, a Comói–tó, a Luganói, meg ez, a Lago Maggiore. Ma elmentek egy baráti családhoz Milánóba, úgy gondoltam, én oda nem kellek. Itthon maradtam. Lentről megláttam a hegyoldalban ezt az éttermet, vagy cafeteriát, és felsétáltam egy cappuccinóra. Gondoltam, szép lehet innen a hegyről a kilátás. Olvasok, nézem a tavat lent, balra a havasokat fent, szóval jó így.

– Inkább hívjuk dombnak. A helyiek így mondják, hisz a hegyek itt vannak felettünk, és kétezer méteresek.

– Nekünk ez már hegy. Mint a Gellért–hegy. Az is az, nem?

– Az igaz.

– De a lényeg az, hogy a cappuccino isteni.

– És azt tudja, hogy az olaszok csak délig isznak cappuccinót? Legfőképpen reggel. Délután soha. Csak a turisták miatt szolgálják fel rezzenéstelen arccal. De megvan a véleményük a tudatlan külföldiekről.

– Szóval bűnöztem?

– Na, azt azért nem. De ha ketchupöt kér a trattoriában, vagy ha szódát önt a borba, akkor jobb, ha lelép. Mert ezek már megbocsájthatatlan cselekedetek.

– Nagyon jól ismeri a szokásokat.

– Ó, van egypár szokás, ami az olaszoknál szent dolog. Épp ezért érdemes nekik hinni, a gasztronómiában verhetetlenek.

– Például?

– Például eszébe se jusson ananászt kérni a pizzára. Olyan, hogy hawaii pizza, az nem létezik. Meg bolognai spagettit. Mert olyan sincs. Van bolognai ragu, meg van spagetti. De együtt nincs. Ők tagliatellével eszik.

– Köszönöm a tanácsokat. De mit tegyek, ha én úgy szeretem?

– Egyen nyugodtan. Ezért még nem pofoztak fel senkit. Legalábbis az ilyen idegenforgalmi helyeken. De hogy mi van a hegyek között, vagy egy déli faluban, azt már nem tudom. De ott sem hiszem, hogy luparát ránt elő a vendéglős.

– Luparát?

– Lefűrészelt csövű puska. Kedvelt és hatásos fegyver délen.

– Milyen tájékozott! Mióta él itt?

– Tulajdonképpen nem élek itt, csak tavasztól őszig.

– A többit otthon?

– Mármint Magyarországon?

– Persze.

– Csak ritkán. Inkább Bécsben.

*

Amikor a Nyugatiban felszállt a bécsi gyorsra, tudta, hogy nem jön vissza. Talán egyszer majd, nagy sokára. Nem hirtelen elhatározás volt, hanem régóta készült erre.

Nagytétényben nőtt fel. Közel a Duna–parthoz, egy nem túl nagy családi házban, amelyet még a nagyszülei építettek egykor. Hiába tartozott Tétény Budapesthez, inkább egy nagyobb falu volt. Mindenki ismerte egymást, sok volt a gyerek, hiszen ők voltak a Ratkó–korosztály. Erről ők persze mit sem tudtak, csak azt, hogy jó volt bandázni együtt.

A bátyja tizenkét évvel volt idősebb, mint ő, így hát igazán nem is testvérnek számított, inkább fiatal felnőtt rokonnak. Megszállottan vadászpilóta akart lenni. Remek volt matematikából és fizikából, de az agya lexikon volt földrajzból és történelemből is. Tőle kapta az első kalandos könyveket. Vernét, Stevensont, Jókait, May Károlyt, Dékány Andrást.

Tizenhat éves volt, amikor anyját elütötte egy teherautó a hatos úton, azonnal meghalt. Bátyja már Pápán szolgált, a temetés után magához akarta venni, de az apjuk nem engedte. Őt nem kérdezték meg, de ha kérdezik, akkor is maradt volna, mert a katonai világ inkább taszította. És persze szabadabbnak érezte magát itthon, a barátok között.

Akkor már egy közlekedési szakközépiskolába járt, csak azért, hogy megtanuljon vezetni. Mindig irigyelte a sofőröket, ahogy lezserül, a lehúzott ablakon kilógó karral, cigarettázva, napszemüvegben egy kézzel vezették a kocsit. Mint a francia filmekben Belmondo vagy Delon. Itthon állami kocsik voltak, és ő ebben látta meg a lehetőséget. Pénze neki úgysem lesz soha autóra, de ha ez a munkája, akkor megvalósulhat a vágya. Nem beszélve arról, ha behívják katonának, akkor volán mögé kerülhet, és nem kell őrségbe állnia egy valamilyen, ki tudja milyen helyen. Meg persze a lányok előtt is lehet majd virítani egy kocsiból! A napszemüveget már megvette!

Apjával lassanként idegenek lettek egymásnak. Nem voltak veszekedéseik, sőt vitáik se nagyon, de nem tudtak miről beszélgetni. Időnként megjegyzéseket tett a hajára, de ez akkor természetes volt. A budafoki pezsgőgyárban volt karbantartó, és a munkájával meg is volt elégedve. Aztán ahogy az lenni szokott, új asszonyt hozott a házhoz. Ezt ő az eszével elfogadta, a szívével azonban nem.

Rengeteget olvasott. Az otthoni könyveket már kívülről fújta, így a könyvtár lett a második otthona. Körbekalandozta a világot. A könyvek révén eljutott a csendes–óceáni szigetekre, Amerikába, Ázsiába, és persze az európai városokba is. A legnagyobb álom Tahiti volt. A Bounty, a Kincses sziget, Maugham novellái a titokzatos óceáni és keleti világokról, mindent elolvasott, és amikor meglátta Gauguin képeit a tahiti lányokról, úgy érezte, ezt neki látnia kell. Nem csupán a tájat, a lagúnát, hanem a lányokat is. De se pénze, se lehetősége, se reménye nem volt rá, hisz útlevelet sem kapna, mert katonai behívója előtt állt.

Tizenkilenc éves volt, amikor eljött a nagy lehetőség. A magyar fociválogatott Bécsben játszik világbajnoki selejtezőt. Az IBUSZ különvonatot indít ebből az alkalomból, még az útleveleket is elintézik. Ilyenkor könnyebb átcsúszni a Belügyminisztérium éberségén, erre számított.

Így történt, hogy 1974. szeptember 28–án a Nyugati pályaudvaron az utazási iroda képviselőjétől megkapta a vonatjegyét, a belépőt a Práter stadionba, és az egy oda–vissza útra szóló útlevelét. Felszállt a különvonatra, és tudta, hogy vissza nem fog jönni. Talán egyszer.

*

Tizenhét éves alig múlt, amikor megszülte a nagyobbik lányát.

Nővére vőlegényének barátja egyre többet járt fel hozzájuk, neki meg imponált, hisz tudta, hogy a fiú csak miatta jön. Addig csak cicázott a fiúkkal, és tántoríthatatlanul szerelmes volt az egyik Vasas–focistába. Mint igazi angyalföldi lány, délutánonként a barátnőkkel a csapatot várták az edzés meg a meccsek után a Fáy utcában. A régiek észre sem vették őket, beültek a kocsiba a feleségek, barátnők mellé, a fiatalabbak még élvezték a rajongást, de igazán ők sem vették őket komolyan. A lányok meg a feleségeket utálták, mind festett szőke volt és nagy mellű, divatos cuccaik voltak, és illatfelhőt húztak maguk után. A ruhákat meg a parfümöket persze a focisták hozták külföldről.

Nővére és vőlegénye náluk rendezkedett be a közös szobájukba, neki ki kellett költöznie a nagyszobába, ahol a tévé volt. A leckéjét is csak a konyhában tudta megcsinálni. Szerette az iskoláját, közgazdasági szakközépbe járt, jó tanuló volt.

A leendő sógorának barátja elhívta diszkóba, ő meg büszkén lépegetett a fiú mellett. Jól néztek ki együtt, a magas, kisportolt, jóképű srác és a szőke, göndör hajú lány. A barátnőket megette a sárga irigység, ő meg élvezte ezt a helyzetet. Talán szerelmes is volt. Egy kicsit biztos. Aztán egyszer, amikor egyedül maradtak otthon, megtörtént, amit már nagyon kívánt. Egyikük se védekezett, így egy hónap múlva rájött, hogy terhes.

Nagy botrány lett. Bejelentette otthon, elmondta az osztályfőnöknőjének, a barátnőknek és mindenhol hozzátette, esze ágában sincs elvetetni, megszüli. A fiú egyáltalán nem örült, de megígérte, hogy feleségül veszi. Az iskolából kimaradt, mert nagy hassal nem lehet beülni az iskolapadba. Illetve lehet, csak furcsán nézne ki.

Gyors esküvő volt, a nővére és a sógora voltak a tanúk. A szülők is eljöttek, de nagy örömünnep nem volt. Ő sem ilyennek képzelte kislánykorában az esküvőjét. Hanem úgy, hogy aznap ő lesz a királykisasszony, és körülötte forog a világ. Hát, ebből semmi sem vált valóra. Viszont asszonyneve lett.

Találniuk kellett egy helyet, ahol együtt élhetnek, és ahová megszülethet a baba. A szülei nem tudtak segíteni, az ő szerény költségvetésüket a nagyobbik lány esküvője lenullázta. Végül a fiú egyik rokona talált nekik Újpesten egy bódét hátul, az udvar végén. Víz és vécé az udvarban, fafűtéses vaskályha, párás ablakok, egy rezsó a főzéshez, egy kihúzható ágy, mosás, teregetés a kifűthetetlen kalyibában, és folytonos pénzhiány. Amikor a szülei meglátogatták őket, az anyja elsírta magát.

Ide született három kiló ötvennel és ötvenöt centivel Anikó.

*

Az első nap nagyon jó volt.

Amikor beérkeztek a Westbahnhofra, fogta a hátizsákját, és köszönés nélkül lelépett a vonatról. Elővette a város térképét, és elindult végig a Mariahilfer Strassén egészen be a Belvárosig. Eddig még sohasem járt Nyugaton. Minden, amit látott, csoda volt számára, a dugig teli színes kirakatok, a sokféle autó, a teraszokon kávézó jó kedélyű emberek és az egykori Birodalom hatalmat sugárzó, büszke épületei. A vasárnapi Bécs ragyogott a szeptemberi napsütésben.

Az egyik parkban leült egy padra, és kivette a zoknijából azt a háromezer schillinget, amit átcsempészett a határon. Valamelyik utcában meglátott egy sültkolbászost, és életében először evett egy igazi bécsi kolbászt császárzsömlével és frissen reszelt tormával. Egy másik utcai árusnál meg ivott egy sört. A meccsre persze esze ágában sem volt elmenni. Csak később tudta meg, hogy az osztrákok nyertek 1: 0–ra. De ez már egyáltalán nem érdekelte.

Estefelé bement egy rendőrőrsre, az előre leírt német szöveget átadta az ügyeletesnek, amelyben politikai menedékjogot kért. A hamarosan megérkező tolmácsnak elmondta, hogy ő keresztény, ezért üldözik Magyarországon, ezenkívül megtagadja a katonai szolgálatot, és ezek miatt nem veszik fel az egyetemre. Politikai menedékjogot kér, mert nem mehet vissza. Alá kellett írni egy jegyzőkönyvet, amiből egy szót sem értett, de a tolmács azt mondta, hogy nyugodtan aláírhatja.

Aztán beültették egy kocsiba, elvitték egy kollégiumszerű épületbe, ahol kapott vacsorát, és egy ágyat. Ideges volt, alig tudott elaludni. Mert eltervezni könnyű volt, de megcsinálni sokkal nehezebb. Tudta, a vonat már elindult vissza, azt is tudta, hogy a kísérő BM–tisztek őrjöngenek, kikérdezik a vele egy kupéban utazókat, hogy mit tudtak az ő szándékáról. Persze, hogy nem tudtak semmit, nem mondta ő ezt senkinek.

A reggelinél ismerős arcot látott, egy vele egykorú srácot a vonatról. Kiderült, hogy ő már régóta készült a dobbantásra, és egész jól beszél németül. A rokonai Hannoverben élnek, már itt vannak érte Bécsben, hivatalos papírokkal felelősséget vállalnak érte, és hamarosan indulhatnak Nyugat–Németországba. Őt aztán többet nem is látta.

Elkezdődtek a beszélgetések, neki inkább kihallgatásnak tűntek, mindent meg akartak tudni róla, a családról, az iskoláiról, a munkájáról. Azt, hogy a bátyja vadászpilóta Pápán, azt nem mondta.

Traiskirchen, a menekülttábor. Ez volt a következő állomás, ahol öt hónapot töltött, amíg megkapta a szükséges papírokat. Nyelvtanfolyamra kötelező volt járniuk, még annak is, aki Amerikába akart menni. Valami munkát mindig adtak nekik, takarítás, falevél–sepregetés, vagyis mindenféle hasznos és felesleges tevékenységet. Amikor kilépett a tábor kapuján, egy nagy lélegzetet vett, és azt érezte, hogy most, ebben a pillanatban kezdődött el az élete.

A Simmering kerületbe irányították, itt kapott lakást két csehszlovákkal és egy jugoszlávval. Még a táborban találkozott Herr Rudassal, aki magyar eladókat keresett a műszaki áruházába. Herr Rudas Budapesten született, a Dob utcában nőtt fel, ott élt egészen 1944–ig, amikor is felkereste az orosz sztyeppét mint munkaszolgálatos. Két év orosz fogság után hazatért, de ugyanazzal a lendülettel tovább is ment Ausztriába, hogy minél előbb elérje az amerikai zónát. „Ha a szülőföldem meg akar engem semmisíteni, akkor én ott nem maradok” – mondta. A háború után különféle üzletelések után nyitott egy műszaki boltot a Mariahilfer Strasse egyik mellékutcájában. Célközönsége a turisták és a hivatalos úton lévő magyarok voltak. Az üzlet szépen fejlődött, egyenes arányban azzal, hogy egyre több magyar jöhetett turistaútra Ausztriába. Herr Rudas aztán megvette a szomszéd üzlethelyiséget is, meg a felette lévő irodákat, így már szinte egy áruházzal várta a vevőket. Neki meg vagy az utcán kellett szórólapokat osztogatnia, ha magyar szót hallott, vagy a pult mögött kellett eladnia. Volt ott minden, ami a magyarnak kellett. Orsós és kazettás magnó, táskarádió, zsebrádió, olcsó csokoládé, dezodorok, orkánkabát, vetkőzős golyóstoll, parfümök, Mozartkugler és persze márkás órák utánzatai. A bolt hátsó részében Herr Rudas kiemelt vendégei ékszereket és arany Doxát is vehettek. Mivel az áruháznak otthon híre ment, így aztán, mint egy forgószínpadon megjelent a magyar sport– és közélet színe–java.

Ami fizetést kapott, az sokra nem volt elég, de takarékosan élt. A behozott vásárlók után jutalmat kapott, ezzel lassan nőtt a jövedelme. A szláv lakótársakkal jól kijött, de nemsokára már maga bérelt egy kis lakást közelebb a Belvároshoz. Letette a nyelvvizsgát, a vizsgáztatója szerint remekül, sőt akcentus nélkül beszéli a németet.

Apjának nem volt telefonja, így csak levelezni tudtak. Bátyjának nem írt, mert nem akarta kellemetlen helyzetbe hozni a katonai elhárításnál. Az apján keresztül tartották a kapcsolatot. Ő volt az egyetlen, aki nagyon hiányzott neki.

*

Akkor nem érezte, de utólag talán igen, hogy rettenetes hónapok voltak, pár négyzetméteren élni a férjével és a csecsemővel. De bármennyire is hihetetlen, boldog volt. Boldog volt a babával, nem hitte soha, hogy az anyaság milyen csodálatos érzést jelent, akkor is, ha csupán egy felsírás is eddig elképzelhetetlen aggodalmat okozott. Egy köhögés, egy láz, rohanás a telefonhoz kihívni az ügyeletet, aztán ringatni, amíg el nem alszik. Anyja gyakran látogatta, próbált segíteni, de ez nehéz volt, mert jóformán el sem fértek. A kiskádat a kihúzható ágyra tették, a rezsón forralták a vizet, úgy fürdették Anikót.

Tavaszra sokat változott a helyzet. Már ki lehetett tenni az udvarba egy járókát és a gyerekkocsit, és mivel a nap már egyre melegebben sütött, így a házban sem fáztak már. Az udvarban lakó szomszédok segítették őket használt gyerekruhával, játékokkal. Mindig jutott friss sütemény vagy egy kis leves valamelyik háziasszonytól. Anikó, mint a legkisebb jövevény, igazán népszerű lett. Erzsébet–napon megünnepelték az ő névnapját, és ajándékokat is kapott.

Feleség volt és anya. Őszintén és szerelemmel szerette a férjét. Jobban, mint amikor hozzáment. Jó volt látni, ahogy játszik a picivel, jó volt főzni neki, meleg vacsorával várni, és jó volt hozzábújni este. És bízni valakiben. Rábízni magát és a gyerekét. És az se volt baj, hogy egy fizetésből éltek. A fiú egy vízvezeték–szerelőnél dolgozott, a mester nem is fizette rosszul, sőt gyakran még mellékes is leesett.

A nyár gyönyörű volt. Egész nap az udvaron voltak a szomszédokkal a hatalmas diófa alatt, az asszonyok megbeszélték az ételrecepteket, a gyerekek óvodai, iskolai történeteit, és persze a férjeiket. Hamar befogadták, pedig messze a legfiatalabb volt az összes feleség között. Vagy talán épp azért. Aztán szombat délutánonként az egész társaság felkerekedett, és közösen kimentek a Megyeri útra, a Dózsa meccsére. Kánikulában meg lementek a Duna–partra, kondérban paprikás krumplit főztek, lecsúszott néhány sör is, és este a csapat jó hangulatban sétált haza. Volt, hogy a fiúk pecáztak, aztán a kifogott halakat megfőzték halászlének, vagy parázson sütötték ki.

Büszke volt, és jól érezte magát. Végül is otthon a panelban a negyedik emeleten nem volt kert, se diófa, ott hová tolná ki a babát?

De aztán megint megjött a tél, mert így szokott lenni. Tizennyolc éves lett, immár nagykorú. Megint be kellett húzódni a kisházba, újra kezdődött a küzdelem a hideggel és a helyszűkével. Megünnepelték Anikó első születésnapját otthon is, az anyjáéknál is, akkor eldöntötte, hogy valami lakásmegoldást kell találniuk. A férjében viszont nem érezte az elszántságot. Emiatt egyre több vitájuk volt, végül úgy döntött, hogy a saját kezébe veszi az ügy elintézését. És mindez sürgőssé vált, mert kiderült, hogy megint terhes.

*

Már majdnem három éve dolgozott az üzletben, amikor megjelent főnökének egyik barátja, Herr Schuster. Elpanaszolta, hogy bevonták a jogosítványát egy évre, neki meg szüksége van az autóra. Egy megbízható sofőrt keresett, aki jól vezet, akire rábízhat egy–két dolgot, és mindig rendelkezésre áll. Herr Rudas őt ajánlotta azzal, hogy csak egy évre adja kölcsön. Herr Schuster jól menő ingatlanügynök volt, és a fizetés, amit ajánlott, lényegesen több volt, mint amit eddig keresett. Este otthon papíron ki is számolta, hogy mennyit tud mostantól megtakarítani.

De a legfontosabb, hogy beült egy Mercedes volánja mögé! Ez itt persze messze nem volt olyan feltűnő, mintha otthon lenne, számára viszont ez jelentette a mennyországot. Amikor letelt az egy év, az ingatlanügynök végleges állást kínált neki, így elballagott Herr Rudashoz, megköszönte, hogy befogadta és munkát adott akkor, de elköszön. A kereskedő nem volt meglepve, mert tudta, hogy képességei többet érnek, mint hogy szórólapot osztogasson a Mariahilfer Strassén.

Herr Schuster zseni volt. Mindent tudott az ingatlanokról, elég volt belépnie egy lakásba, azonnal felmérte, hogy mire számíthat. Hihetetlen pszichológiai érzékkel mérte fel az ügyfeleit. Szinte megalázó módon értékelte le az eladó ingatlanokat, és óriási színészként ugyanezeket úgy ajánlgatta a vevőjelölteknek, mintha az a schönbrunni kastély lenne.

Figyelte Herr Schustert. A trükkjeit, a mimikáját, a fellépését. Közben megismerte a hivatalokat, a bürokráciát, a mérnököket és iparosokat, akikkel a főnékének dolga volt. Egy idő után már egyre többet ő intézett, mert ügyesebb és rámenősebb volt, mint a titkárnő vagy a gyakornokként alkalmazott távoli rokon. Volt, hogy ő maga mérte fel a lakást, és főnöke elé egy alaposan kidolgozott anyagot tett le. A negyedik év végére már tisztességes fizetést vitt haza, mert a szolgálatait a főnöke egyre jobban értékelte.

Sokszor érezte magát nagyon magányosnak, ezért esténként gyakran benézett a sarki sörözőbe egy korsó Ottakringerre. Egy rövid ideig az egyik pincérnővel viszonya is volt, de a szakítás után is visszajárt, a hangulat, a káposztás, knédlis sertéssült és a sör miatt. Egyik alkalommal az egyik sörös társa megkérte, hogy segítsen eladni a lakását, mert elköltözik Grazba. Máskor is kérték ilyenre, őket összehozta Herr Schusterrel. Ám most más történt.

*

Gondosan kitöltötte a lakáskérvényhez szükséges adatlapot, Anikót beültette a gyerekkocsiba, és bement a Tanácsba. Jó néhány órát várakozott a folyosón, míg bejutott egy kétemeletes vörös kontyalkotást büszkén viselő nőhöz, akiről kiderült, hogy ő az osztályvezető. Természetesen közölte, hogy a kérvény rossz, írja meg újra, és jöjjön vissza másnap. Ő azt mondta, nem írja meg újra, hisz itt várakozik órák óta, a gyerek éhes, álmos, haza kell menniük. Kisebb szóváltás után megkérdezte az ügyintézőtől, hogy neki van–e gyereke. Végül kijavították a papírt, és azzal, hogy fél év múlva érdeklődjön, hazament.

Egy hónap múlva, amikor már látszott a terhessége, ismét bement az osztályvezetőhöz. A nő nem emlékezett rá, viszont felháborodott, hogy mit akar, hiszen kilencvenketten vannak előtte. Legyen türelemmel. Azt mondta, hogy az, de úgy tanulta az iskolában, hogy ez egy szocialista társadalom, ahol fontos az ember, a munkás, a gyerekvállalás, és az újságban lakásprogramról és a fiatalok lakáshoz jutásáról olvasott.

Újabb egy hónap múlva ismét bement, akkor egy másik ügyintéző foglalkozott vele, aki nagyon megértő volt, mindent megígért, biztatta, de ezután sem történt semmi. Megint csak várt. A férje nem mutatott különösebb érdeklődést az ügy iránt, amikor hazajött, bekapcsolta a tévét, megvacsorázott, kinyitott egy sört, lefeküdt és elaludt. Az Udvarban sem biztatták, történeteket meséltek azokról, akik hosszú évekig várják a lakáskiutalást.

Havonta járt be, aztán kéthetente. Amikor a hetedik hónapban volt, és egyre nehezebben járt óriási hasával, a kontyos emelt hangon újra kiosztotta. „Mit türelmetlenkedik? Mit gondolt, hogy csak bejön, és a feneke alá tolnak egy lakást? Különben is, minek kell ilyen fiatalon szülni?” Ekkor zúdult ki belőle minden. Zokogógörcsöt kapott, mert ez volt az a pillanat, amikor előjött a hónapok óta tartó feszültség, az otthoni nyomorúság, a férje nemtörődömsége, a gyerekeiért való kétségbeesett aggódás, a reménytelenség és a kilátástalanság. Rázta a zokogás úgy, hogy átjöttek a szomszéd szobákból, de nem tudták megnyugtatni. Végül orvost kellett hívni, aki beadott neki egy nyugtatót, és megállapította, hogy teljes idegkimerültsége van. „És ha ez így marad – tette hozzá –, annak következményei lesznek a babára, sőt a koraszülés is elképzelhető.”

Így történt, hogy két hét múlva megkapták a kiutalást egy újonnan épült, egy plusz két félszobás újpesti tanácsi panellakásra.

*

Egy mozi előcsarnokában véletlenül találkozott egy régi ismerősével, aki azt mesélte, hogy lakást akar venni a Landstrasse kerületben. Épp ott, ahol a sörözős barát el akarja adni a sajátját. Azonnal összehozta a két embert, nem vitte el az üzletet a főnökének. A vásárlás után megkapta a kialkudott ügynöki díjat, ami több volt, mint a havi fizetése. Ezután saját magának kezdett el ügyfeleket keresni az ismeretségi körében és a környéken. Szabadnapokat és szabadságot vett ki, hogy az üzleteket le tudja bonyolítani. Nem volt lelkiismeret–furdalása, úgy érezte, hogy ez neki jár. Ilyen az élet.

Így történt, hogy harmincévesen elindította a saját ingatlanközvetítő ügynökségét, Castle Immobilienbüro névvel. Az angol Castle–t azért adta, mert úgy érezte, hogy eleganciát jelent, nemzetközi kapcsolatra utal, és így talán jobban hangzik. Herr Schustertől elköszönt, aki meglehetősen dühös lett, hálátlanságról kiabált, meg kígyómelengetésről, de végül bevallotta, ő is így kezdte, épp ezt csinálta. Végül koccintottak egy snapsszal, aztán még néhánnyal, és ezután jó hangulatban váltak el. Persze a Mercedes kulcsát le kellett adnia.

Az apja akkor volt először nála látogatóban. Egyedül jött, a második feleség nem jött vele, de ő ezt egyáltalán nem bánta. Bár otthon egyre hidegebb lett a kapcsolatuk a disszidálása előtt, most sírva estek egymás nyakába.

A formaságok elintézése után kibérelt egy utcára néző üzlethelyiséget a Göllnergassén, beült egy íróasztal mögé, a falra és az üvegre kitett jó pár fotót lakásokról, házakról, üres, de feliratos dossziékat tett a polcokra, és várt. Ezek persze nem voltak igazak, de legalább úgy nézett ki, mintha egy jól működő cég lenne. Kellett egy autó, de csak egy régi Nissant tudott venni a maradék pénzéből. Reklámra sem futotta, a sörözőben és a környező üzletekben osztogatott szórólapokat. Minden barátját és ismerősét felhívta. Felkereste a mérnököket, iparosokat, akiket még Herr Schusternél ismert meg. Persze tudta, hogy óriási kockázatot vállalt fel, hisz a biztos fizetést hagyta ott egy bizonytalan, de magasabb jövedelemmel kecsegtető vállalkozás reményében. Mivel a váltás nagy befektetést igényelt, volt úgy, hogy azt sem tudta, marad–e pénze a másnapi ebédre.

De azért lassan elindult az üzlet. A környéken ismertté vált az iroda, meghozta gyümölcsét a sörözőben eltöltött idő, hisz onnan sokan ismerték. Minden trükköt bevetett, amit Herr Schusternél tanult, néha egyenesen lókupecnek érezte magát. „De ha ez kell, legyen így!” – mondta vacsora közben a sörözőben. Már arra is jutott, hogy bérelt lakását részletre megvásárolja.

Már folyamatban volt az állampolgársági kérvénye, amikor az egyik délután megszólalt az ajtó fölé szerelt kis harang, és belépett egy férfi. „Grüss Gott!” – mondta ő, mire a férfi úgy válaszolt, hogy „Szép jó napot!”.

*

Újra szép lett minden. Élvezték a központi fűtéses, fürdőszobás, világos ablakos lakást, ahol először lett nekik saját hálószobájuk. Bútorra nem volt pénzük, az ismerősök dobták össze mindazt, amivel el lehet indulni. A férje is megváltozott. Újra a régi lett. Szerelt karnist, polcokat, világítást, mindent, ami kellett. Sokat nevettek, és várták a babát, aki időre, minden komplikáció nélkül meg is érkezett. Kereken három kiló volt és ötven centi. A Marianna nevet kapta, de szinte már a születése pillanatától Csöpinek nevezték.

Lassan szállingóztak az új lakók a házba, javarészt fiatalok, de volt egy–két nyugdíjas is. Ők közel sem voltak ilyen boldogok, mert városfejlesztésre hivatkozva lebontották a családi házukat, és beköltöztették őket a panelba. Halálukig nem találták a helyüket az ötödik emeleten.

Amikor már kimehettek Csöpivel, elsétált a két gyerekkel a régi otthonukhoz. Hiányzott a társaság. Leszámítva a lakásukat, szeretett ott élni. Szerette az udvaron élőket, főleg a csajokat, akik olyan hamar befogadták és segítették. Ők persze már komfortosabb lakásban éltek, már csináltak fürdőszobát és konvektoros gázfűtést. Szinte mindenki Angyalföldön vagy Újpesten dolgozott valamelyik gyárban, sőt, nem számított ritkaságnak az, ha valakinek az apja, sőt a nagyapja is ugyanabban a gyárban volt inas. Ez fontos volt nekik, és büszkék voltak rá. A nők is a gyárakban dolgoztak, az adminisztráción, a konyhán, a postázóban, a gyerekek pedig a gyári bölcsödébe és óvodába jártak. A nők is eljöttek hozzá látogatóba, és ő is sok időt töltött a gangos udvarban. Főleg, mikor nyár lett, nagyon jó volt hűsölni a nagy diófa lombja alatt. A régi lakásukba egy egyedülálló, jó negyvenes férfi költözött be, de javarészt bent ült a házban, kihallatszott, hogy szól a tévé. Ritkán járt ki. Reggel elment dolgozni valahová, este hazajött. Hétvégén elment, ki tudja, hova. Megpróbálták kideríteni, honnan jött, miért él itt egymaga, de nem sikerült. Mindenkinek előre köszönt, de kitért a beszélgetések elől. Két hónap múlva a kutyák csaholtak az ajtaja előtt. Kihívták a rendőröket. Három napja halott volt, a rendőr szerint valószínűleg gyógyszert vett be.

Otthon úgy másfél év múlva kezdődtek a bajok. A férje egyre később járt haza, persze nem mindig, csak hetente kétszer, háromszor. Ezzel nem is lett volna baj, de lassanként a hazaadott pénz is egyre kevesebb lett. Arra hivatkozott, hogy mostanában nincs mellékes. És a mesternek sem megy nagyon. Emiatt már mindennaposak voltak a viták, és persze az intim órák, sőt, már a pillanatok is megszűntek. Természetesen először nőre gondolt, sőt nemcsak először, de meg is volt győződve róla. Ám ekkor minden új értelmet kapott. Az egyik paneles szomszédasszony az emeletről elpanaszolta, hogy a férjét bevitték a rendőrök, mert illegális szerencsejátékban vett részt. Pontosabban pénzben, nagy pénzben kártyázott. Huszonegy, vagy póker, meg ki tudja még mi. Tegnap a rendőrség lecsapott a lakásra, ahol ment a kártya, és mindenkit bevittek az őrsre. „És – tette hozzá a szomszédasszony – jó lenne, ha utánanéznél a férjednek, és nem járnál így, ahogy én.” „Miért is?” – kérdezte. „Hát azért, szívecském, mert a te férjed is ott szórja el a pénzeteket esténként, és csak azért nincs a sitten, mert aznap épp nem volt ott.”

*

Ötvenhatos magyar volt. Kellemes modorú, jól öltözött hatvan körüli férfi, aki még mindig tökéletesen beszélt magyarul. Elmondta, hogy hallotta hírét, hogy egy magyar nyitott irodát az utcában, megörült, hogy végre beszélgethet az anyanyelvén. Aztán átmentek a sörözőbe, meghívta egy snapszra és néhány sörre. Mint öregebb, felajánlotta, hogy tegeződjenek. Elmondta, hogy Borsos Ádámnak hívják, és örül, hogy ez a neve, mert németül is könnyű megérteni és megjegyezni. Ötvenhat óta él itt, eleinte nagyon nehéz volt, de „a magyar szorgalom minden nehézséget legyőz – mondta –, gondoljunk csak a sok magyar Nobel–díjasra”. Bár ő ilyen karriert nem csinált, de van egy kis nyomdája, meg öt alkalmazottja. Mikor elköszönt, megígérte, ha erre jár, benéz.

Két nap múlva éppen a Bitzinger kolbászozó–büfénél állt sorban az Albertina előtt, amikor Borsos úr köszönt rá, és nagyon örült, mert véletlenül éppen meglátta. Ő is ide jár ebédelni, mondta, mert itt sütik a legjobb Wurstot Bécsben. Bennfentesként elmondta, hogy ezt a kolbászt a cég maga csináltatja, sőt, már saját sört is készíttetnek, amit csak itt lehet inni. Aztán egyre többet jártak együtt sörözni, sőt, még meccsekre is. Ádám a Rapid Wiennek drukkolt, mert zöld–fehérek, akár otthon a Fradi. Örült, hogy végre van valaki ebben az idegen városban, akiben barátot talált. Mesélhetett az otthonról, a családjáról, a bátyjáról, az otthagyott világról, Nagytétényről, ami mind nagyon hiányzott. Leginkább a bátyja, akitől annyi mindent tanult, és akivel nagyon nehéz közvetlen kapcsolatba kerülnie, mert vadászpilóta.

Amikor épp egy bonyolult felújítási költségvetést számolt az irodában, Borsos Ádám jött be az ajtón, mint annyiszor máskor. Azonban most nem volt egyedül. Egy őszes hajú, szikár ötvenes férfi volt vele, aki németül köszönt, és Mr. Solomonként mutatkozott be.

Kiderült, hogy Mr. Solomon amerikai, ezt a dialektusán érezni is lehetett, keményen, recsegve beszélte a németet. Elmondta, hogy nagyon sokat hallott már róla „Mr. Borzosztól”, akit nagyon régóta ismer, és jó barátok. Gratulált az irodához, a szépen alakuló üzlethez, hogy ilyen fiatalon már ennyi mindent elért az életben. „Otthon persze ezt nem érhette volna el – mondta –, ki tudja, mit dolgozna most, ha otthon maradt volna.” Azt is tudja „Mr. Borzosztól”, hogy szívesen menne már haza látogatóba, de még mindig nincs meg az állampolgársága és az útlevele. De hát ez a bürokrácia! Akármilyen is a rendszer, azért ez itt Közép–Európa. Pedig jól tudja, hogy szívesen találkozna már az apjával, a barátaival és a bátyjával.

Főzött nekik egy kávét, és nagyon nem örült az elhúzódó beszélgetésnek, mert sok dolga volt még aznapra. Akkor figyelt fel csak, amikor Mr. Solomon kifejtette, hogy mennyire együttérez vele, és talán tudna segíteni, hogy egy–két héten belül meglegyen a papírja. „Hogyan?” – kérdezte ő, mire a férfi csak mosolygott, és azt mondta, hogy „egy amerikai mindent el tud intézni”, és ő „Mr. Borzoszra” való tekintettel szívesen megteszi. „Ha így van, akkor megköszönöm, és ha valóban tudja, intézze el” – mondta. Aztán a vendégei elmentek.

Két hét múlva osztrák állampolgár lett.

Ekkor már több ügynökkel dolgozott, és ha tudott, igyekezett magyarokat alkalmazni. A címeket ők hozták, a tárgyalásokat maga bonyolította. Egyszer az egyikük hozott egy címet Josefstadban. Megnézte, és úgy érezte, beleőrül, ha ezt nem tudja magának megszerezni. Sarokházban, az ötödik emeleten, egy tetőteraszos, toronyszobás, részben tetőtér–beépítéses, hatalmas, körpanorámás, világos lakás. Előtte és alatta az egész Bécs, a Rathaus és a Stephanskirche tornyaival, sőt még a Práter óriási körhintája is közelinek tűnt. Tiszta időben az Alpok havasai is beköszöntek a messzeségből. A tulaj azért adja el, mert nyugdíjas éveire leköltözik Nizzába. Iszonyatos ára volt. Úgy nézett ki, hogy semmi esélye sincs, ám leült számolni. Lakását és egy kivételével minden felvásárolt és félkész ingatlanját pénzzé tette, egyedül csak a rosszabb időkre eltett bankbetétjéhez nem mert nyúlni, és megvette a lakást. Bútorra már nem jutott, de amikor beköltözött, úgy érezte, már mindent elért. Innentől kezdve az élet már csak ajándékokkal tudja meglepni.

Amikor megkapta az útlevelét is, az egyik nyári késő délután, amikor éppen trópusi eső zúdult a városra, ismét belépett az iroda ajtaján Borsos Ádám és Mr. Solomon.

*

Este eljöttek a rendőrök a férjéért. Valamelyik kártyás feladta az egész gárdát, mindenkit begyűjtöttek. Másnap aztán haza is jött, de az eljárást ellene is megindították. A vízvezeték–szerelő mester azonnal ki akarta rúgni, mondván, hogy bűnözővel ő nem dolgozik. Neki kellett elmennie hozzá a két gyerekkel a karján, hogy visszakönyörögje a férjét. Kiderült, hogy ez egy több lakásra is kiterjedő illegális szerencsejáték–hálózat. Profi módon megszervezve.

Aztán otthon kiszedett belőle mindent. Az egyik haverja vitte el először, ő csak kíváncsiságból ment el. Úgy lehetett bejutni, ahogy azt a filmekben látta. Megtetszett neki ez a világ, és mivel az első este ötszáz forintot nyert, eljött másnap is. Otthon egyre nehezebben tudta hazugságokkal biztosítani az időt. Aztán az egész olyan lett, mint a kábítószer. Egész nap azt várta, hogy este leüljön az asztalhoz, hogy megnézze a lapokat, vagy gurítsa a kockákat. Gyakran kurvákat is hozattak taxival, ment a nagy élet. Ha elfogyott a pénze, szívesen adtak kölcsönt bónra. Egyre jobban eladósodott, kölcsönöket kellett aláírnia, hogy játszhasson. Végül azt akarták, hogy lakását dobja be fedezetnek, de ezt már nem vállalta be. Összeszedte a tartozást, kifizette a nagy részét, illetve majdnem mindent. A maradékot természetesen újabb játékokból akarta fedezni. De erre már nem került sor, mert megjelentek a rendőrök. Nyilvánvaló, hogy valaki feldobta az egészet, mert miért törnének be a rohamrendőrök egy panellakásba? De az is lehet, hogy valamelyik szomszéd volt, aki éppen a rendszeresen felvonuló lányokat irigyelte.

A tárgyaláson az ügyész neki csak pénzbüntetést kért a bíróságtól, mert kis pontnak tartotta őt ebben a játszmában. Az ügyvédje szerint el kell fogadni, nem kell fellebbezni, mert sokkal rosszabbul is járhat. De a szervezők, a lakások tulajdonosai, a behajtó emberek, a taxisok kemény büntetéseket kaptak.

Azt mondta neki: „Rendben. Akkor álljunk neki, rendezzük a helyzetet, a feleséged vagyok, melletted kell álljak. Nem hagyhatlak cserben, ha bajban vagy. Fizessük ki valahogy a büntetésedet, keressünk neked egy pszichiátert, és ha vége az egésznek, akkor te szépen összecsomagolsz, és eltűnsz az életünkből.”

*

Mr. Solomon nagyon boldog volt. Borsos Ádám is nagyon boldog volt. És persze ő is az volt. Amikor megkérdezte az amerikaitól, hogyan sikerült ez, az csak nevetett, és azt mondta, hogy csak ismeretség kérdése az egész, hiszen még mindig Közép–Európában vagyunk. Az, hogy osztrák, vagy magyar, vagy csehszlovák, mindegy. „Egy csecsen nőttetek fel valamennyien” – mondta, és nevetett. Ő nem nevetett, de meghívta őket vacsorára a sarki sörözőbe. A búcsúzásnál Mr. Solomon megígérte, hogy ha bármire szüksége van, segít.