Leonora Carrington

Fehér nyulak

Összegyűjtött novellák

Natasha Lvovich

utószavával

fordította:

Cseh Réka Zsuzsanna

Greilinger Szonja

Kiss Gábor

Copyright © The Estate of Leonora Carrington

Hungarian translation © Cseh Réka Zsuzsanna,

Greilinger Szonja, Kiss Gábor, 2024

Hungarian edition © & kiadó, Budapest, 2024

Utószó © Natasha Lvovich, 2021

ISBN 978-615-6402-35-6

A latin szövegek fordításában

nyújtott segítségért külön köszönet

Korentsy Mártának

& kiadó

Ampersand & Son Kft.

Felelős kiadó Kiss Barnabás

Szerkesztette Fekete Rozina

A szöveget gondozta Pálfi Anna

A borító Leonora Carrington The Myth of 1000 Eyes

című festményének felhasználásával készült

HUNGART © 2024

I. A Félelem háza

Előszó, avagy Loplop bemutatja a Szél menyasszonyát

Max Ernst

Két fülemüle fekszik szorosan összeölelkezve egy mennykőből épült város egyetlen, de impozáns méretű házának küszöbén. Szerelmeskedésük fölött a Nap csendje őrködik. A Nap leoldja fekete szoknyáját és leveti fehér blúzát. És már el is tűnt. Egy csattanással leszáll az éjszaka.

Nézzék ezt a férfit: térdig vízben, büszkén áll. Erőszakos simogatások hagyták csillogó nyomukat pompás, gyöngyházfényű testén. Mi az ördögöt csinál ez a férfi, türkizkék tekintetével és dús vágyaktól bíborvörössé vált ajkaival? Felvidítja a tájat.

Mi az ördögöt csinál ez a fehér felhő? Egy felborult kosárból szökik fütyörészve. Életet lehel a természetbe.

Honnan jön ez a két különös ember, akik lassan haladnak az utcán, és ezernyi törpe követi őket? Ő az, akit Loplopnak hívnak, aki szelíd, vad természete miatt lett a madarak feljebbvalója? Hatalmas fehér kalapján egy rendkívüli madár, épp két szárnycsapás között, smaragdzöld tollazatú, kampós csőrű és kemény tekintetű. Loplop nem fél. Kijön a Félelem házából. És akkor a nő, akinek a felkarján vékony patakban vér csörgedezik, nem lehet más, mint a Szél menyasszonya.

Lovak minden kirakatban: „Jó napot, unokafivér, jó napot, unokanővér”. Mi szél hozott benneteket?

Jó szél vagy rossz szél, bemutatom nektek a Szél menyasszonyát.

Ki az a Szél Menyasszonya? Tud olvasni? Tud hibátlanul franciául írni? Milyen fával fűt?

[…] Szenvedélyes élete, titokzatossága, költészete fűti. Nem olvasott semmit, de mindent magába szívott. Nem tud olvasni. De a fülemüle látta őt, a tavasz kövén ülve, olvasás közben. És bár magában  olvasott, az állatok és a lovak ámulva hallgatták.

Azért, mert A Félelem házát olvasta, ezt a szép, valódi és tiszta nyelven írt történetet, amellyel most maguk is találkozni fognak.

Az elsőbálozó

(La débutante)

Elsőbálozó koromban gyakran jártam az állatkertbe. Oly sok időt töltöttem ott, hogy jobban ismertem az állatokat, mint a velem egykorú lányokat. Azért mentem el minden egyes nap az állatkertbe, hogy elmeneküljek a világ elől. Az állatok közül egy fiatal nőstény hiénával barátkoztam össze a leginkább, aki szintén a bizalmába fogadott. Nagyon intelligens volt. Megtanítottam franciául, ő pedig megtanított az ő nyelvén beszélni. Számos kellemes órát töltöttünk így együtt.

Május elsejére anyám bált szervezett a tiszteletemre. Ez idő alatt álmatlan éjszakák gyötörtek. Mindig is utáltam a bálokat, különösen azokat, amelyeket a tiszteletemre rendeznek.

1934. május elsején kora hajnalban meglátogattam a hiénát.

– Micsoda slamasztika! – mondtam neki. – Ma este el kell mennem a bálomra.

– Hogy maga milyen szerencsés! – válaszolta. – Én nagyon is szívesen elmennék. Táncolni ugyan nem tudok, de társalkodni annál inkább.

– Lesz sok finom falat – újságoltam neki. – Kocsiszám hordták a házunkba a fogásokat.

– És még panaszkodik! – horkant fel a hiéna. – Én napjában csak egyszer eszem, és ne tudja meg, micsoda moslékot adnak itt!

Támadt egy merész ötletem, majdnem elnevettem magam.

– Menjen el helyettem maga.

– Nem hasonlítunk eléggé egymásra. Amúgy szívesen elmennék – mondta a hiéna elszontyolodva.

– Figyeljen csak ide! – mondtam neki – Az esti fényben alig lehet látni. Ha kissé elmaszkírozzuk, a tömegben szerintem senki sem fogja kiszúrni. Különben is, majdnem egyforma magasak vagyunk. Maga az egyetlen barátom, könyörgök, tegye meg ezt nekem!

Sokáig gondolkodott, de látszott rajta, hogy hajlana a dologra.

– Rendben van – mondta hirtelen.

Kora hajnal lévén, alig lézengtek még az őrök. Gyorsan kinyitottam a ketrecet, és egy pillanat múlva már az utcán is voltunk. Leintettem egy taxit. Otthon még mindenki javában aludt. A szobámban elővettem a báli ruhát, amelyet aznap este kellett volna viselnem. Kicsit hosszúnak bizonyult, ráadásul a hiéna alig tudott lépni a magas sarkú cipőmben. Kerestem egy pár kesztyűt, hogy elrejtsem a mancsát, amely szőrösebb volt annál, hogy össze lehessen téveszteni az enyémmel. Mire a nap besütött az ablakon, már többször is körbe tudta járni a szobát, többé-kevésbé felegyenesedve. Annyira belemélyedtünk a készülődésbe, hogy anyám, aki jött, hogy beköszönjön, majdnem ránk nyitotta az ajtót – a hiéna épp- hogy el tudott bújni az ágyam alá.

– Borzasztó szag van a szobádban – állapította meg anyám, miközben kinyitotta az ablakot. – Estére illatos fürdőt veszel az új fürdősóimmal.

– Rendben – mondtam neki.

Nem maradt sokáig. Szerintem a szag űzte ki.

– El ne késs a reggeliről! – mondta távozóban.

Sokáig törtük a fejünket, hogy megtaláljuk a megfelelő álcát a hiéna arcára. Hosszú órákon át kerestük a megoldást, de a hiéna minden javaslatomat elutasította. Végül így szólt:

– Azt hiszem, megvan! Van szobalányuk?

– Igen, van – feleltem értetlenkedve.

– Hát akkor, tessék. Csengetni fog a szobalánynak, és amint belép, rávetjük magunkat, és letépjük az arcát. Ma este az ő arcát fogom viselni az enyém helyett.

– Ez nem hangzik valami praktikus ötletnek – feleltem erre. – Valószínűleg bele fog halni, ha nem lesz arca. Aztán valaki megtalálja a holttestet, és mindketten börtönben kötünk ki.

– Eléggé éhes vagyok ahhoz, hogy megegyem – válaszolta erre a hiéna.

– És a csontok?

– Azokat is. Szóval, áll az alku?

– Csak akkor, ha megígéri, hogy még azelőtt megöli, hogy letépi az arcát. Különben túlságosan fájna szegénynek.

– Nekem aztán mindegy.

Nem minden idegesség nélkül csöngettem Marie-nak, a szobalánynak. Biztosan nem tettem volna meg, ha nem utálnám annyira a bálokat. Amikor Marie belépett, a fal felé fordultam, hogy ne is lássam, mi történik. Meg kell hagyni, villámgyorsan lezajlott. Egy rövid sikoly, és már vége is volt. Amíg a hiéna evett, én az ablakon bámultam kifelé. Néhány perc múlva megszólalt:

– Teljesen jóllaktam, és még megvan mindkét lába, de ha be tudnánk csomagolni valamibe, akkor még a nap folyamán elrágcsálom őket.

– A szekrényben talál egy Bourbon-liliom hímzésű táskát. Szedje ki belőle a zsebkendőket, és használja azt!

Úgy tett, ahogy mondtam. Aztán így szólt:

– Most már megfordulhat. Nézze csak, milyen szép vagyok!

A tükörben a hiéna Marie vonásaival csodálta magát. Gondosan körberágta az arcát, úgyhogy épp annyi maradt belőle, amennyire szükség volt.

– Kétségkívül szépen megcsinálta – mondtam.

Estefelé, amikor a hiéna már teljesen felöltözött, kijelentette:

– Nagyon jó formában érzem magam. Van egy olyan előérzetem, hogy ma este hatalmas sikert fogok aratni.

Miután egy ideig hallgattuk a lentről felszűrődő zenét, azt mondtam neki:

– Induljon, és ne feledje, hogy semmi esetre se álljon anyám mellé, mert ő biztosan észrevenné, hogy nem én vagyok az! Rajta kívül nem ismerek senki mást. Sok szerencsét.

Meg is csókoltam volna, amikor elváltunk, de nagyon erős szagot árasztott.

Leszállt az éj. A nap izgalmaitól kimerülve fogtam egy könyvet, és a nyitott ablak mellett átadtam magam a pihenésnek. Emlékszem, Gulliver utazásait olvastam Jonathan Swifttől. Körülbelül egy óra elteltével kezdtem észlelni a baj első jeleit. Egy denevér repült be az ablakon, aprókat sikongatva. Borzasztóan félek a denevérektől. Fogvacogva bújtam egy szék mögé. Alighogy lekuporodtam, a szárnyak surrogását elnyomta valami dübörgés az ajtóm irányából. Anyám rontott be, sápadtan a dühtől.

– Éppen leültünk vacsorázni – mondta –, amikor az a valami, ami a helyeden ült, felpattant, és azt kiabálta: „Kicsit erős szagom van, mi? Hát, nem is vagyok oda a süteményekért.” Azzal letépte az arcát, és befalta. Aztán egyetlen hatalmas szökkenéssel az ablaknál termett, és eltűnt.

(1937–1938)

Az ovális hölgy

(La dame ovale)

Egy nagyon magas és vékony hölgy állt az ablaka előtt. Maga az ablak is nagyon magas és nagyon keskeny volt. A hölgy arca pedig sápadt és szomorú. Nem mozdult, semmi sem mozdult az ablakban, kivéve a hölgy hajában lévő fácántollat. Ez a remegő toll ragadta meg a tekintetemet. Annyira nyugtalannak tűnt az ablakban, ahol semmi más nem mozdult!

Ez volt a hetedik alkalom, hogy elhaladtam a kérdéses ablak előtt. A szomorú hölgy nem moccant, és bár aznap délután hideg volt, megálltam. Talán a bútorok is olyan hosszúak és keskenyek, mint ő meg az ablaka. Talán a macskájuk is, ha volt, megfelel elegáns arányaiknak. Tudni akartam, felemésztett a kíváncsiság, ellenállhatatlan késztetést éreztem, hogy belépjek a házba, hogy magam is megnézzem.

Mielőtt felfoghattam volna, pontosan mit is csinálok, már a bejáratnál álltam. Az ajtó halkan becsukódott mögöttem, és életemben először egy igazi arisztokrata otthonában találtam magamat. Megdöbbentő volt. Először is olyan előkelő csend honolt, hogy alig mertem levegőt venni. Aztán a bútorok és a csecsebecsék rendkívüli eleganciája! Minden szék legalább kétszer olyan magas volt, mint a szokásos székek, és sokkal keskenyebb. Ezen arisztokratáknak még a tányérjaik is oválisak voltak, nem pedig kerekek, mint a hétköznapi embereknek. A nappaliban, ahol a szomorú hölgy tartózkodott, tűz pattogott a kandallóban, és volt egy csészékkel és süteményekkel megterített asztal. A tűz közelében egy teáskanna várta csendesen, hogy kitöltsék a tartalmát.

Hátulról a hölgy még magasabbnak tűnt. Legalább három méter magas volt. Azon tűnődtem, miként kellene megszólítani. Mondjam azt, hogy kutya idő van? Túl elcsépelt. Beszéljek a költészetről? Miféle költészetről?

– Hölgyem, szereti a költészetet?

– Nem. Utálom a költészetet – válaszolta unalomtól tompa hangon anélkül, hogy felém fordult volna.

– Igyon egy csésze teát, attól jobban fogja érezni magát!

– Nem iszom, nem eszem, így dacolok az apámmal, azzal a szemétládával!

Negyedórás csend után megfordult, én pedig elámultam a fiatalságán. Talán tizenhat éves lehetett.

– Nagyon magas a korához képest, hölgyem; amikor én tizenhat voltam, fele akkora sem lehettem, mint most maga.

– Nem bánom, adjon egy kis teát, de ne árulja el senkinek! Lehet, hogy szedek magamnak ezekből a süteményekből is, de ne feledje, el ne mondja senkinek!

Rendkívüli étvággyal evett. Amikor a huszadik süteményhez ért, így szólt:

– Még ha éhen halok is, nem fog győzni soha. Látom magam előtt a temetési menetemet, négy nagy fényes, fekete lóval… Lassan lépkednek, az én kis fehér koporsóm fehér foltot képez a vörös rózsák között. Az emberek meg csak sírnak, sírnak…

Ő is sírni kezdett.

– Íme, a szépséges Lucrétia holttestecskéje! És tudja, ha egyszer meghalt, már nincs mit tenni. Éhen akarok halni, csak hogy felbosszantsam. Micsoda disznó!

Ezzel lassan elhagyta a szobát. Követtem.

Amikor felértünk a harmadik emeletre, egy hatalmas gyerekszobába léptünk be, ahol több száz ütött-kopott és törött játék hevert szanaszét. Lucrétia egy fából faragott hintalóhoz közeledett, amely élemedett kora ellenére – lehetett vagy százéves – vágtázásba dermedt.

– Tartarosz a kedvencem – mondta, megsimogatva a ló pofáját –, utálja az apámat.

Tartarosz kecsesen ringatózott, rá is csodálkoztam, hogyan képes egyedül mozogni. Lucrétia összekulcsolta a kezét, és elgondolkodva nézte:

– Így nagyon messzire fog jutni – folytatta –, és amikor visszatér, mesél majd nekem valami érdekeset.

Kinéztem, és láttam, hogy havazik.

Nagyon hideg volt, de Lucrétia észre sem vette. Az ablaknál enyhe zaj keltette fel a figyelmét:

– Mathilde az – mondta –, nyitva kellett volna hagynom az ablakot. Egyébként meg lehet itt fulladni.

Kitörte az ablaküveget, mire bejött a hó, és egy szarka, amely háromszor körberöpülte a szobát.

– Mathilde úgy beszél, mint mi; tíz évvel ezelőtt felvágtam a nyelvét. Milyen gyönyörű teremtés!

– Gyönyörű teremtés – rikácsolta Mathilde boszorkányos hangon. – Milyen gyö-ö-nyörrrű terrrremtés!

Mathilde felült Tartarosz fejére, aki még mindig finoman galoppozott, és már kezdte belepni a hó.

– Azért jött, hogy játsszon velünk? – kérdezte Lucrétia. – Örülök, mert nagyon unatkozom itt. Képzeljük azt, hogy mindannyian lovak vagyunk! Én hólóvá fogok változni. Az valószerűbb lesz. Te is, Mathilde, te is ló vagy.

– Ló, ló, ló – károgott Mathilde, miközben hisztérikus táncot lejtett Tartarosz fején.

Lucrétia belevetette magát a térdig érő hóba, és meghempergett benne, miközben azt kiabálta:

– Mindannyian lovak vagyunk!

Amikor felállt, leesett az állam. Ha nem tudtam volna, hogy Lucrétiáról van szó, megesküdtem volna, hogy egy igazi ló. Csodaszép volt, vakítóan fehér, négy lába kecses, mint a tű, sörénye pedig úgy örvénylett hosszú arca körül, akár a víz. Vidáman felnevetett, és fékevesztett táncot lejtett a hóban.

– Vágtass, vágtass, Tartarosz, de én akkor is gyorsabb leszek, mint te!

Tartarosz nem változtatott a sebességén, de a szeme csillogott. Már csak a szemét lehetett látni, mert teljesen beborította a hó. Mathilde rikácsolt, és a falba verte a fejét. Én egyfajta polkát roptam, hogy ne fagyjak halálra. Hirtelen észrevettem, hogy nyitva van az ajtó, és egy idős asszony áll a küszöbön. Meglehet, már régóta ott volt anélkül, hogy észrevettem volna. Nagyon csúnyán nézett Lucrétiára.

– Ezt azonnal hagyják abba! – kiáltotta váratlanul, dühtől reszketve. – Mi folyik itt, hölgyeim? Lucrétia, nem tudja, hogy ezt a játékot az apja szigorúan megtiltotta? Ezt a nevetséges játékot! Maga már nem gyermek.

Lucrétia csak táncolt tovább, lábait veszélyesen közel dobálva az öregasszonyhoz, és egyre harsányabban nevetett.

– Hagyja abba, Lucrétia!

Lucrétia egyre hangosabban visított, és fetrengett a nevetéstől.

– Nos – mondta az öregasszony –, hát jó, ha nem engedelmeskedik nekem a kisasszony, meg fogja bánni. Elviszem az apjához.

Az öregasszony az egyik kezét eddig a háta mögött rejtegette, és most, egy ennyire idős emberhez képest meglepő gyorsasággal, felpattant Lucrétia hátára, majd a fogai közé nyomott egy zablát. Lucrétia a dühtől nyihogva a levegőbe vetette magát, de lovasa nem jött zavarba, inkább megragadott bennünket, engem a hajamnál, Mathilde-ot pedig a fejénél fogva, és mind a négyen tomboló táncba kezdtünk. A folyosón Lucrétia összevissza rúgkapált, képeket, székeket és porcelánedényeket zúzva össze. Az öregasszony úgy tapadt a hátára, mint kagyló a sziklára. Tele voltam sebekkel, Mathilde pedig, szerintem, meghalt. Szánalmasan fityegett az öregasszony kezében, mint egy darab rongy.

Valóságos zajorgia közepette érkeztünk meg az ebédlőbe. A hosszú asztal végén egy öreg úr ült, aki inkább hasonlított egy mértani alakzatra, mint bármi másra, és épp befejezte az étkezését. Hirtelen teljes csend lett a szobában. Lucrétia dölyfösen nézett az apjára.

– Szóval visszatértél a rossz modorodhoz – mondta az apja, és a fogával feltört egy mogyorót. – Mademoiselle de la Rochefroide jól tette, hogy idehozott. Pontosan három éve és három napja tiltottam meg neked, hogy lovasdit játssz. Ez már a hetedik alkalom, hogy megbüntetlek, és bizonyára tisztában vagy vele, hogy a családunkban a hetes az utolsó szám. Kedves Lucrétiám, kénytelen leszek elég szigorúan megfenyíteni téged.

A lóvá változott lány nem mozdult, csak az orrlyukai remegtek.

– Ami most következik, az kizárólag a te érdekedben történik, kislányom – tette hozzá az öregember nagyon szelíd hangon. Majd így folytatta: – Túl idős vagy már ahhoz, hogy Tartarosszal játssz. Tartarosz gyerekeknek való. Úgyhogy elégetem, és csak hamu marad belőle.

Lucrétia borzalmas sikollyal rogyott térdre.

– Csak azt ne, Papa! Csak azt ne!

Az öregember nagyon kedvesen elmosolyodott, és feltört egy újabb mogyorót.

– Hetedik alkalom, kislányom.

Könnyek patakzottak Lucrétia hatalmas lószeméből, két mélyedést vájva hóarcába. Tündöklő fehérré változott, és úgy ragyogott, mintha fényből lenne.

– Könyörgök, apu, könyörgök! Ne égesd el Tartaroszt!

Magas hangja egyre inkább elhalkult, és hamarosan már egy pocsolyában térdepelt; attól rettegtem, mindjárt elolvad.

– Mademoiselle de la Rochefroide, vigye ki Lucrétia kisasszonyt! – mondta az apa, mire az öregasszony kivitte a szobából szegény teremtést, aki hirtelen nagyon sovány és reszketeg lett.

Azt hiszem, Lucrétia apja észre sem vette a jelenlétemet. Az ajtó mögé bújtam, és hallottam, ahogy felmegy a gyerekszobába. Nem sokkal később be kellett fogni a fülemet, annyira rémisztő nyerítés hallatszott odafentről, mintha egy állatot kínoznának halálra…

(1938)

Királyi idézés

(L’ordre royal)

Királyi idézést kaptam, hogy tegyek látogatást hazám uralkodóinál.

A meghívó aranyozott, dombornyomott betűit csipkével keretezték; rózsák és fecskék is voltak rajta.

Elmentem a kocsimért, de a sofőröm, akinek semmi gyakorlati érzéke sincs, épp akkor ásta el.

– Azért csináltam, hogy gombát termesszek – mondta –, nincs is ennél jobb módja a gombatermesztésnek.

– Brady – mondtam neki –, maga aztán igazán nagy mafla. Tönkretette a kocsimat.

Így hát, mivel az autóm teljesen használhatatlanná vált, kénytelen voltam lovas kocsit bérelni.

Amikor megérkeztem a palotába, egy vörösbe és aranyba öltözött, szenvtelen szolga közölte velem:

– A királynő tegnap megőrült; most épp fürdik.

– Minő balszerencse! – kiáltottam föl. – Mi történt?

– A hőség…

– Ennek ellenére elé járulhatok? – kérdeztem, reménykedve abban, hogy nem hiába tettem meg ezt a hosszú utat.

– Igen – válaszolta a szolga. – Azért elé járulhat.

Csodálatosan kifaragott műmárvánnyal díszített folyosókon haladtunk át, a szobákban pedig görög domborművek, Medici-mennyezetek voltak, és mindenütt viaszból készült gyümölcsök.

Amikor beléptem hozzá, a királynő a kádban hevert. Észrevettem, hogy kecsketejben fürdik.

– Jöjjön csak be – mondta. – Látja, csak élő szivacsokat használok, ez egészségesebb.

A szivacsok összevissza úszkáltak a tejben, alig bírta elkapni őket. Egy hosszú nyelű kampóval felfegyverkezett szolga időnként segített neki.

– Hamarosan végzek a fürdőmmel – mondta a királynő –, és van egy ajánlatom a maga számára: azt akarom, hogy vegye a kezébe helyettem a kormányzást. Nagyon fáradt vagyok. Ezek mindannyian hülyék, nem lesz nehéz dolga.

– Rendben – mondtam.

A kormány szobája a palota másik végében volt. A miniszterek egy végtelenül hosszú és nagyon csillogó asztalnál ültek.

A királynő képviselőjeként az asztalfőhöz telepedtem le. A miniszterelnök felállt, és egy kalapáccsal az asztalra csapott, amely ettől kettétört. A szolgák hoztak egy másik asztalt. A miniszterelnök kicserélte fakalapácsát egy gumiból készültre. Újra az asztalra csapott, és így szólt:

– Kisasszonyka a királynő képviseletében, miniszter urak, barátaim: szeretett uralkodónk tegnap megőrült. Szükségünk lenne egy másikra. De előbb meg kell gyilkolnunk a régit.

A miniszterek egy ideig egymás között sutyorogtak. A legidősebb végül felállt, és a gyűléshez fordult:

– Ebben a helyzetben, szükségünk lesz egy tervre. Nemcsak tervet kell készítenünk, hanem döntést is kell hoznunk. Ki kell választanunk, hogy ki legyen a merénylő.

Minden kéz egyszerre lendült a magasba. Nem igazán tudtam, mit kellene tennem Őfelsége képviselőjeként.

A miniszterelnök tanácstalanul nézett végig a résztvevőkön.

– Nem lehetünk mindannyian merénylők – mondta. – De van egy nagyon jó ötletem. Dámajátékot fogunk játszani, és a győztes meggyilkolhatja a királynőt.

Aztán hozzám fordult, és megkérdezte:

– Maga is dámázna, kisasszonyka?

Zavarba jöttem. Semmi kedvem nem volt meggyilkolni a királynőt, mivel előre láttam, hogy ennek súlyos következményei lehetnek. Másrészt, mivel nem sokat konyítottam a dámajátékhoz, nem éreztem veszélyben magam, így belementem.

– Nem bánom – bólintottam.

– Szóval, megegyeztünk – mondta a miniszterelnök. – Íme, a győztes feladata: elviszi a királynőt sétálni az udvari menazsériába. Amikor elérkeznek az oroszlánok ketrecéhez, balról a második, belöki őt a fenevadak közé. Megkérem majd a gondozót, hogy holnap reggelig semmit se adjon enni az oroszlánoknak.

A királynő behívatott az irodájába. Éppen a szőnyegbe szőtt virágokat locsolta.

– Nos, minden rendben ment? – kérdezte.

– Nagyon jól ment – válaszoltam zavartan.

– Nem kér egy kis levest?

– Ön túl kedves – mondtam.

– Hamis marhagulyás. Én magam készítem – mondta a királynő. – Csak krumpli van benne.

Amíg a gulyást ettük, a zenekar népszerű és klasszikus dallamokat játszott. A királynő a bolondulásig szerette a zenét.

A vacsora végeztével a királynő pihenni tért. Ami engem illet, elindultam a dámapartira, amelyet a teraszon tartottak. Eléggé izgultam, de apámtól sportszerűséget örököltem. A szavamat adtam, hát ott leszek.

A hatalmas terasz lenyűgözően nézett ki. A kert előtt, amely a szürkülettől és a ciprusfáktól árnyékba borult, gyülekeztek a miniszterek. Volt ott vagy húsz kis asztal, és mindegyikhez két szék tartozott, vékony, törékeny lábakkal. A miniszterelnök, amikor meglátta, hogy megérkeztem, elkiáltotta magát:

– Foglalják el a helyüket!

Mindenki az asztalokhoz rohant, és vadul játszani kezdtünk.

Egész éjjel megállás nélkül dámáztunk. Csak néha szakította meg a játékot az egyik vagy másik miniszter dühös üvöltése. Hajnal felé felharsanó trombitaszó vetett váratlan véget a játéknak. Egy hang, nem tudom honnan jött, azt kiáltotta:

– Ő nyert! Ő az egyetlen, aki nem csalt.

A rémülettől földbe gyökeredzett a lábam.

– Ki? Én? – kérdeztem.

– Igen, maga – felelte a hang. Észrevettem, hogy a legmagasabb ciprus beszél.

„Meg kell szöknöm”, gondoltam, és már szaladtam is a fasor irányába. De a ciprus kitépte a gyökereit a földből, és mindenfelé göröngyöket permetezve, utánam eredt.

„Nagyobb nálam”, gondoltam, és megálltam. A ciprus is megállt. Minden ága borzasztóan remegett, valószínűleg rég futott már ennyit.

– Megteszem – mondtam, mire a ciprus visszaaraszolt a gödrébe.

A királynőt a nagy ágyában fekve találtam.

– Szeretném meghívni egy sétára a menazsériába – mondtam eléggé zavarban.

– De még túl korán van – válaszolta. – Még öt óra sincs. Tíz előtt soha nem kelek fel.

– Csodálatos az idő odakint – tettem hozzá.

– Nos, rendben, ha ennyire ragaszkodik hozzá.

Lementünk a nesztelen kertbe. A hajnal a csend órája, ilyenkor semmi sem lélegzik. Minden kővé dermed, csak a fény mozog. Énekeltem egy kicsit, hogy felvidítsam magam. Nagyon fáztam, a csontomig hatolt a hideg. A királynő eközben azt mesélte, hogy a lovait lekvárral eteti.

– Ez megakadályozza, hogy gonoszok legyenek – mondta.

„Az oroszlánoknak is lekvárt kellett volna adnia”, gondoltam magamban.

A menazsériához egy hosszú, kétoldalt gyümölcsfákkal szegélyezett út vezetett. Időnként egy-egy nehéz gyümölcs a földre zuhant: platty.

– A meghűlés könnyen gyógyítható, ha az ember bízik magában – mondta a királynő. – Magam mindig olívaolajban pácolt marhahúsfalatokat szedek be. Bedugom őket az orromba. Másnapra volt nátha, nincs nátha. Vagy pedig, ugyanúgy pácolva, hideg tésztát májlében, leginkább bárány májából. Csodálatos, ahogyan kitisztítja az elmét.

„Soha többé nem lesz megfázva”, gondoltam.

– De a hörghuruttal sokkal nehezebb elbánni. Majdnem megmentettem szegény férjemet a legutóbbi hörghurutos rohamától azzal a mellénnyel, amelyet neki kötöttem. De végül nem igazán sikerült.

Egyre közelebb és közelebb kerültünk a menazsériához. Már hallottam, ahogy az állatok mozgolódnak reggeli álmukban. Meg akartam fordulni, de féltem a ciprustól, és mindattól, amit szőrös, fekete ágaival képes lenne művelni velem. És minél erősebben éreztem az oroszlán szagát, annál hangosabban énekeltem, hogy bátorságot öntsek magamba.

(1938)

A szerelmes

(L’amoureux)

Egyik este, egy sikátoron áthaladva, elloptam egy sárgadinnyét. A gyümölcsárus, aki a portékái mögött bujkált, karon ragadott, és azt mondta:

– Kisasszony, negyven éve várok erre a lehetőségre. Negyven éve bujkálok e narancshalom mögött, abban a reményben, hogy egy napon majd valaki ellop tőlem egy gyümölcsöt. Beszélni akarok, el akarom mondani a történetemet. Ha nem hallgat meg, átadom a rendőrségnek.

– Hallgatom – mondtam.

Megfogta a karomat, és bevezetett a boltjába a gyümölcsök és zöldségek közé. A hátsó ajtón keresztül egy szobába érkeztünk. Volt benne egy ágy, amelyen egy mozdulatlan és valószínűleg halott nő feküdt. Úgy tűnt, már régóta ott hever, mert az ágyat teljesen beborította a fű.

– Minden egyes nap megöntözöm – mondta komolyan a gyümölcsárus. – Negyven éve nem tudom megmondani, hogy meghalt-e, vagy sem. Ez idő alatt nem mozdult, nem beszélt, nem evett, de furcsa módon meleg maradt. Ha nem hisz nekem, nézze meg maga!

A férfi fölemelte a takaró egyik sarkát, fölfedve előttem rengeteg tojást és néhány fiókát.

– Látja – mondta –, itt költöm ki a tojásokat. Friss tojást is árulok.

Leültünk az ágy két oldalára, és a gyümölcsárus beszélni kezdett:

– Higgye el, nagyon szeretem őt! Mindig is szerettem! Annyira édes volt! Fürge kis fehér lába volt. Szeretné látni?

– Nem – válaszoltam.

– Hát – folytatta mély sóhajjal –, annyira gyönyörű volt! Nekem szőke hajam volt; neki gyönyörű fekete! Most mindkettőnknek fehér a haja. Az apja rendkívüli ember volt. Volt egy nagy háza vidéken. Báránybordákat gyűjtött. Így ismerkedtünk meg. Van egy bizonyos tehetségem. Képes vagyok kiszárítani a húst a tekintetemmel. Pushfoot úr, így hívták az apját, valahonnan hallott rólam, ezért meghívott, hogy menjek el hozzá kiszárítani a báránybordáit, hogy ne romoljanak meg. A lányával, Agnèsszel azonnal egymásba szerettünk.

– Az esküvőnk után csónakázni indultunk a Szajnára. Én eveztem. Agnès pedig így szólt hozzám: „Annyira szeretlek, hogy csak érted élek.” Én pedig ugyanezekkel a szavakkal válaszoltam neki. Azt hiszem, a szerelmem az, ami most ennyire melegen tartja; kétségtelenül halott, de a meleg megmaradt.

– Jövőre – tette hozzá távolba révedő tekintettel –, jövőre néhány paradicsompalántát is ültetek bele; nem lepődnék meg, ha jó termést hoznának…

– Leszállt az éj, és fogalmam sem volt, hol fogjuk tölteni a nászéjszakánkat. Ágnes sápadt volt, elcsigázott. Végül, amikor éppen elhagytuk Párizst, megpillantottam egy bisztrót, amely a folyóra nézett. Kikötöttem a csónakot, és elindultunk egy sötét és baljós terasz felé. Csupán két farkas és egy róka ólálkodott körülöttünk. Senki más…

– Kopogtam, kopogtam az ajtón, amely szörnyű csendben zárva maradt: „Agnès fáradt! Agnès nagyon fáradt!”, kiabáltam teljes erőmből. Végül egy öregasszony feje jelent meg az ablakban, és azt mondta: „Én nem tudok semmit. Itt a róka a főnök. Hagyjanak aludni! Csak idegesítenek itt engem.” Agnès sírni kezdett. Nem volt mit tenni, a rókához kellett fordulnom. „Vannak ágyaik?”, kérdeztem tőle többször is. Nem válaszolt; nem tudott beszélni. Megint felbukkan az öregasszony feje, de már idősebben, mint az előbb, és lassan, madzagra kötve, leereszkedett az ablakból. „Forduljanak a farkasokhoz, nem én vagyok a főnök. Hagyjanak aludni, kérem!” Megértettem, hogy az öregasszony őrült, és hogy nincs értelme leállni vele vitatkozni. Agnès még mindig sírt. Többször körbejártam a házat, és végül sikerült kinyitnom egy ablakot, amelyen keresztül bejutottunk. Egy magas konyhában találtuk magunkat, amelyben egy nagy, vörösen izzó tűzhelyen zöldségek főzték magukat, vidáman ugrabugrálva a forró vízben, ránézésre is remekül szórakozva. Belakmároztunk, majd lefeküdtünk a padlóra, Agnès a karjaimban. De egyáltalán nem aludtunk. Mindenféle dolog volt ott, abban a szörnyű konyhában. Rengeteg patkány ült az odúja szélén, és vékony, fülsértő hangon énekelt. Mocskos szagok terjengtek, majd eltűntek, és huzat volt. Azt hiszem, a huzat végzett szegény Agnèsszel. Soha többé nem bírta összeszedni magát. Attól a naptól kezdve egyre kevesebbet beszélt…

A gyümölcsárust ekkor annyira elvakították a könnyei, hogy a dinnyémmel együtt el tudtam menekülni.

(1938)

Sam Carrington bácsi

(L’Oncle Sam Carrington)

Sam Carrington bácsi sohasem tudta megállni nevetés nélkül, ha megpillantotta a teliholdat. A naplemente ugyanilyen hatással volt Edgeworth nénire. Ez a két dolog sok szenvedést okozott szegény édesanyámnak, aki nagyon szeretett volna vigyázni megmaradt társadalmi reputációjára.

Nyolcéves koromban engem tartottak a család legkomolyabb tagjának. Anyám rám bízta magát. Azt mondta, szégyen, hogy őt már sehova sem hívják meg, és hogy Lady Cholmendley-Bottame már nem is köszön neki az utcán. El voltam keseredve.

Sam Carrington bácsi és Edgeworth néni ugyanabban a házban éltek, mint mi. Az első emeleten laktak. Úgyhogy lehetetlen volt eltitkolni a szomorú helyzetet. Napokig azon töprengtem, hogyan szabadíthatnám meg a családot a szégyenétől. Végül nem bírtam elviselni a feszültséget és anyám könnyeit – túlságosan sok szenvedést okozott már nekem. Úgy döntöttem, hogy egymagam keresek megoldást. Egy este, amikor a nap már vörössé vált, és Edgeworth néni különösen bántóan vihogott, fogtam egy üveg lekvárt, egy halászhorgot, és elindultam. Hogy elijesszem a denevéreket, azt énekeltem: Come into the garden Maud, for, the black bat, night, has flown.{*} Apám szokta ezt danolni, amikor nem ment templomba, vagy az She Cost Me Seven-and-Six pence című dalt. Mindkettőt ugyanakkora átéléssel.

Rendben, gondoltam magamban, az utazás elkezdődött. Az éjszaka biztosan meghozza a megoldást. Ha megszámolom a fákat, amíg elérek oda, ahová megyek, nem fogok eltévedni. Visszafelé jövet emlékezni fogok a fák számára. Sajnos elfelejtettem, hogy csak tízig tudok számolni, és azt is sok hibával, úgyhogy nagyon rövid idő alatt többször is elszámoltam tízig, és teljesen eltévedtem. Minden oldalról fák vettek körül.

– Egy erdőben vagyok – mondtam magamban, és igazam volt.

A telihold fényesen ragyogott a fák között, ezért megláthattam egy tőlem néhány méterre támadt nyugtalanító zaj eredetét. Két káposzta vívott szörnyű tusát egymással. Annyira vadul tépkedték egymás leveleit, hogy hamarosan mindenütt csak letépett levelek voltak, káposzták pedig már sehol.