DELICTUM

Eric Pascal

2021

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Bármit is tettél, örökké fognám a kezed.

1. Árnyjáték

Végre földet értem. Épp ideje volt, már azt hittem, hogy örökké fog tartani a zuhanás. A ruhám felnyíló ezernyi apró légzsákja tökéletesen tette a dolgát, mégis nagyképűség lett volna elhitetnem magammal, hogy bármikor vállalnék még egy kört a kiszámíthatatlan szabadesésből. Igazából majd leszakadt a hátam.

Az eredeti elképzelésem az volt, hogy bárhol is fogok talajt, könnyeden felállva magabiztos büszkeséggel az arcomon fogom betájolni magam, miközben a folyton elkószáló hajtincsemet egy flegma fújással lököm majd vissza kócos társai közé, a titokban lenyúlt napszemcsidet pedig a horizont hatásvadász végigpillantásához higgadt eleganciával pattintom fel az arcomra.

Jó terv volt, átgondolt intró az ismeretlenbe, de a kéreg váratlanul erős pofonjának hála, már rögtön éreztem, hogy a fizika másképp gondolta stílusosnak a beköszönésem, a kaland pedig jóval keményebb lesz az elvárásaimnál.

A szuperhősös filmekben bezzeg bármilyen magasságból féltérdre érkezik a bátor megmentő, jöttének ereje heves hullámokká korbácsolja a homokviharként szétterjedő léglöketeket acélkemény teste körül.

Sosem vallanám be neked, de már tudom, hogy igazad volt, Anya! Tényleg kamu az egész színjáték, mert a semmibe intézett, vagány mondat helyett csak egy szánalmasan remegő, halk nyöszörgés tudta elhagyni a torkomat, mialatt kiszolgáltatottan és szánalmasan vergődtem a porban.

Még jó, hogy nem láttátok élőben a szégyenteljes nyűglődésem. A családi összejöveteleken újra és újra átélhetném minden egyes pillanatát a folyton túlszínezett sztorizgatásaitok keretében.

Hamar lejjebb adtam a korábbi elvárásaimat, és a küldetés egyéniséggel való megfűszerezése helyett a jól begyakorolt protokollt kezdtem fejben és a felszerelésem diagnosztikáján egyaránt végigpörgetni.

Felszerelés, fegyverrendszer, fedélzeti computer, csúcstechnológia? Hagyjuk már! Önkéntelenül is csóválni kezdtem a fejem, miközben a nagy becsben tartott high-tech cucc berepedt kijelzőjének parancsikonjait kopogtattam végig hitetlenül az alkaromon.

Akármit is skandáltatok állandóan, ez akkor is csak egy ruha. Egy szörnyű öltözet, amit mások előtt soha nem vettem volna fel. Sehova máshova, mint… azért remélem, jól vagytok odaát.

Komolyan rajtam múlik? Próbálok nem gondolni rá, mert őrjítő a gondolat, hogy talán minden éppen az én tetteimtől függ. Hogy minden lépésemet patikamérlegen kellene mérnem, hogy minden egyes mozdulatom történelmet írhat.

Képtelen és nevetséges ötlet volt végül engem küldeni. Épp olyan lehetetlen, mint maga a táj, ami lassan felegyenesedve elém tárult.

Sárga köd hömpölygött felettem, kisebb és nagyobb nyalábjai időnként egészen a szilárdnak tűnő

talajig ereszkedtek egy pillanatnyi érintés erejéig.

A fejem fölül érkező szórt fény egészen kivehetően mutatta meg, ahogyan a földet simogató felhőpárna folyamatos és lassú áramlása a távolban meredező, hegyes sziklacsúcsokat egymás után falta magába, majd engedte ki homályából.

Eleinte meglehetősen zavaró volt a forróság, a kijelzőm szerint az elviselhetetlennek ható hőmérséklet az általam ismert fajok 98 százalékára bőven halálos volt, de örülök, hogy nem tudtatok rábeszélni a totál felesleges hőálló sisakra.

Oké, a rettentő meleg eleinte égette a bőröm, viszont a vártnál jóval hamarabb hozzá tudtam szokni, annyira nem is volt gáz.

Amúgy is csak egy újabb interferenciakeltő holmi lett volna, ami tovább rontja az alapból is elnagyolt navigációtokat.

Na igen, az úgynevezett navigációtok. Belegondolva, nem vagyok normális, hogy tulajdonképpen önként vállalkoztam erre.

Mindenre rögtön igent mondani? Vakon belemenni akármilyen elmebeteg ötletbe, amire azt mondják, hogy nincs más megoldás? Hát persze. Vajon kitől ragadt ez rám, Anya?

A távolból már a kezdetektől furcsa nyekergések és recsegések rendszertelen párbeszéde érte el a füleimet, amit szintén a barátságtalan klíma hatásának gondoltam. A műszereim adataiból, és a magamon tapasztaltakból ítélve úgy véltem, hogy talán csak a hőtágulás aprította a felszínt.

Sosem éltem meg hasonlót, de az opálos árnyjáték még a szokatlan hanghatásokkal együtt sem nyűgözött le, inkább egyre csak az foglalkoztatott, hogy mégis hol lehetek.

Sok olyan elképesztő körülményre felkészítettetek, ami ennél jóval parább, a történeteitek szerencsére jóval magasabbra tolták az ingerküszöbömet annál, hogy egy ilyen szimplán zord vidék miatt megremegjenek a lábaim.

Később aztán ki is derült, hogy igazam volt, semmi misztikumot nem rejtettek a látóhatárról érkező lidérci zörejek, a korábban sejtett egyszerű fizikai jelenség koptatta a kőzetet.

„Ismeretlen terület.” Rövid és kérlelhetetlen közlése volt ez a narancsosan villogó és szétesésre ítélt műszeremnek.

– Köszi – suttogtam a rendszer előre várt semmirekellőségén kínosan elmosolyodva, majd egyéb támpont híján apró sóhajtással indultam el a hegyek felé.

Az adatbázisomba a Föld minden ismert korszakának összes nyamvadt domborzati térképét feltöltöttétek, erre mégis képes volt egy ilyen használhatatlan hibaüzenetet kidobni?

Vagy megsérülhetett a rendszer, vagy ami talán még valószínűbb, az indításomnál valaki valamit nagyon benézett.

Mégis hol a francban lehetek? Egyre csak ez járt a fejemben, miközben a kezdeti lépéseim lassulni kezdtek az iszonyú légsűrűség miatt.

A készülékem adatai alapján a kopár szárazföld felszínén akkora volt a nyomás, mint otthon a tengereinkben nagyjából egy kilométeres mélységben.

A levegő keserű volt, a monitorom szerint egészen más összetétellel bírt, mint a mienk, de aztán viszonylag hamar sikerült hozzászokni. A légzéssel bevinni szükséges elemeket az első perctől természetes úton ki tudta nyerni belőle a szervezetem, szóval a barátságtalan körülmények ellenére egyáltalán nem volt élhetetlen vidék egy magamfajta számára.

Csak a köd. Na, azt senkinek sem kívánom. Odahaza ha leszállt a fakó pára, hűvös és lágy simogatása miatt legfeljebb a szemfestékem folyt le, itt viszont a sűrű kénsavgőz első alkalommal a fehér koponyámig marta a bőrömet.

A sárga rettenet pusziját már rögtön a kezdetet jelentő túrán bekaptam, miközben a több ezer méter magasnak tűnő hegyvonulat felé tartottam.

Későn riasztott a rendszerem a veszélyes vegyületről? Vagy csak egy pillanatra elbámészkodtam a lehetetlen környezet láttán?

A mai napig nem tudom eldönteni, de már nincs is jelentősége. A lényeg, hogy nevetségesen amatőr módon, megtorpanás nélkül sétáltam be a gyilkos gőzbe.

Azóta sem tudok szabadulni az akkor érzett fájdalom gondolatától. Szerencsére egyből sejtettem, hogy nem kellene mélyet szippantanom belőle, így a tüdőmet sikerült megóvnom.

Még ezzel együtt sem teltek soha annyira lassan másodpercek, mint mikor a talajig ereszkedett felhőből előbotladozva a hámsejtjeim iszonyú kínok közepette próbáltak minél gyorsabban regenerálódni. Éveknek éreztem, mire helyreállt az eredeti és elcseszett ábrázatom.

A spéci ruhátok persze érintetlenül megmaradt rajtam. Igen, megmondtátok nagyon okosan, hogy az mindent kibír, és lefogadom, utólag azon is tudálékoskodnátok, hogy csak elkélt volna a sisak, de higgyétek el, az analízis szerint akkora volt a sav koncentrációja ezekben a párnákban, hogy talán soha többet nem tudtam volna levenni a fejemről.

Ismerős baleset? Bizony, nem is sejtitek, de hallottam, mikor a régen történtekről beszéltetek Zonival, és nem igazán szerettem volna én is úgy járni.

„A fúvókák rendszerhibája”. Ja, igen, mégsem ment minden annyira hibátlanul az öltözékkel kapcsolatban, újabb remek hírt közölt lelketlenül a kijelzője.

– Még valami? – összegeztem a korántsem felhőtlen örömömet, miközben a ruha sistergése végre kezdett alábbhagyni.

Pedig direkt azért nem használtam az emelőturbinákat a zuhanáskor, hogy maradjon üzemanyagom egy várható vészhelyzetből való lelépésre. Így aztán nagyon megérte, hogy még

percekkel az érkezés után is reumás vénasszonyként sajgott a derekam.

Mindegy, az új szituhoz kellett alkalmazkodnom, leoldottam a karjaimra és lábaimra csatolt apró hajtóműveket, amik füstölgő és savtól sercegő ócskavasként hullottak mellém a porba.

Ahogyan a hegyvonulatok felé közeledtem a kietlenül szürke kősivatagban, egyre többször jutott eszembe, vajon a sziklák tetejéről más látvány fog elém tárulni, mint az a semmi, amit innen is tökéletesen látok? Lesz bármi más mögötte az élettelen pusztán kívül?

Útközben a teljesen véletlenszerűen felém nyúló, halálos gőznyalábok mellett más célból is gyakran emeltem fel szemeimet az ég felé.

Végtelenül reménykedve tekintgettem az égbolt irányába, hogy a csillagok állásából a navigációm pillanatképei végre belőjék a pozíciómat, de a világűr végül egyetlen másodpercre sem akarta megmutatni magát. A sárga massza folyamatosan mindent beborított odafent.

Kilométerek telhettek el, mire elkezdtem megszokni a talajszint légköri nyomását, eközben a távolban a forróságtól remegő hegyvidék nyikorgása a teljes szélcsendben egyre kivehetőbb lármába fordult.

Fellélegeztem, mikor úgy tűnt, hogy végre világosodik körülöttem a kopár vidék homálya, és oszlani látszott felettem a vastag felhőtakaró.

Korai volt az öröm, az erősödő fény nem a Napból érkezett, a semmiből gerjedő és talajt rázkódtató morajlás pedig arra figyelmeztetett, hogy talán a legrosszabb helyen bámészkodok.

Ökölnyi méretű, lángoló objektumok kezdtek hullani a felhőkből, megszámlálhatatlanul tartottak a felszín felé.

– Analízist kérek a fókuszra! – szólaltam meg azonnal, miközben szemeimmel minél pontosabban próbáltam lekövetni a magasból érkező egyik izzó csóvát.

A központi idegrendszeremre csatlakoztatott kütyü eredménye azonnal meg is érkezett, semmi organikusat nem jelzett a látásommal kezdeményezett, műszeres vizsgálat.

A kilistázott összetétel alapján már biztos voltam benne, hogy spontán meteorzáporba csöppentem, aminek bármelyik darabja ha eltalálja a testem, a bulinak azonnal vége.

Jobb híján a ruha védelmi rendszerének várható becsapódási pontok elkerülésére kiszámolt nyomvonalán kezdtem tovább rohanni az egyértelműen biztonságosabbnak ígérkező bércek felé, miközben a talajba ütköző kőzettörmelék százméteres lángcsóváinak ragyogása messzire elért a fakó derengésben.

A közeli robbanások ereje szinte lelökött a lábaimról, de a meglehetősen zavaró körülmények ellenére is jól emlékszem azokra a pillanatokra.

Talán a negyedik vagy ötödik tompa villanás alkalmával történt, hogy a csökött botladozásom közben végre valamit megláttam fent a sziklafalon.

Valamit, ami egyértelműen több volt a sivár és élettelen környezetnél.

– Új analízist kérek a fókuszra! – ismételtem meg a korábbi parancsot, de a rendszer ezúttal két elutasító pittyenéssel jelezte vissza a méréshatárának meghaladtát.

Nem baj, nélküle is tudtam, hogy új célirányom született. Egy sötét árny volt az, ami a következő

fénynyalábra már el is tűnt.

Még vagy 1800 méterre lehettem a hegy lábától, a megpillantott csúcs pedig legalább 6500

méter magasan tornyosult, de nem volt semmi kétségem afelől, hogy a végtelennek tűnő sivárságban végre élőlényre bukkantam.

Utólag végiggondolva esélyem sem lett volna a vizuális elemzőrendszerrel letapogatni, túl rövid időre mutatta meg magát a lény, így a folyamatosan csillapodó aszteroidaesőt ép bőrrel hátrahagyva, de még mindig a kénsavas gőzfürdőnek kiszolgáltatott területen tipródva rájöttem, hogy egyetlen lehetőségem maradt.

A protokoll szerint a küldetés során csak teljes kiértékelés után közelíthető meg bármilyen szerves létforma, de mivel tudtam, hogy miért jöttem, a közvetlen kontakt elkerülése helyett a biztonságosnak előírt távolságon belülre lépve muszáj volt némi kockázatot vállalnom.

Szinte alig néhány perce érkeztem, de a körülményeknek köszönhetően máris többórás gyaloglást éreztem a lábaimban, mikor elértem a gigantikus sziklatömböket.

A repedések közt csak egy képzelt és függőleges ösvényen tudott vezetni az utam a vélt célom felé, de a megkövetelt optimizmusomat előtérbe húzva úgy alakult, hogy a hegygerincen átbukó és mélybe tóduló sárga massza legalább messze elkerült a végtelennek érzett mászás közben.

A tűzforró kőzet a kesztyűmet és a cipőmet is hamar kikezdte. A szélsőséges időkre edzett gumitalp apránként silány gyártmányú papucsként ragadt hozzá a fogáspontokhoz, lépésről lépésre nyúlós cérnametéltekként hagytam hátra darabjait a szirteknek aligha nevezhető göröngyökön.

Nem ti terveztétek a göncöt, legalábbis az összes szerkezeti elemét biztosan nem, felismerem Apa munkáit.

Jól tudom, hogy kevés volt az idő, így nyilván szükségetek lehetett külsős bevonására egyes tervezési részfeladatokhoz, de a végén bárki is titulálta mindenállónak a terméket, szívesen felküldtem volna a falra előttem.

Az első száz méter után már közvetlenül az ujjbegyeimmel tapintottam a kiálló köveket, a túlnyomórészt szén-dioxidból álló légkör miatti rettentő forróságot magukba szívó kapaszkodók égett bőrszagot árasztottak magukból minden egyes kínzó érintésem nyomán.

Még tesztelni sem volt időtök? A saját lányodat egy ekkora talánnal engedted el a semmibe, Anya?

Olyan felfoghatatlan hanyagság ez, ami nagyon nem jellemző egyikőtökre sem. Biztos voltam benne, hogy az összes élhető kor minden ismert körülményét feltérképeztétek, de a függőleges szaunában mégis a szemem láttára olvadt le rólam a cucc.

Már a legelső napon sejtettem, hogy valami alapvetően nem volt kerek ezzel a különös hellyel.

Egyre csak csóváltam a fejem, miközben meg-megtorpantam pihenni a végtelennek tűnő

sziklaúton.

Két fújás közt némi elbizonytalanodással figyeltem meg, ahogyan a halálos köd alattam és felettem is apránként mindent homályba borított. Mennyire jól jöttek volna azok a tetves fúvókák…

Néha egyetlen lábon egyensúlyozva lapultam a falhoz, és löktem magam egyre magasabbra a következő kapaszkodási lehetőséget keresve.

Bevallom, a végletekig gyengült végtagjaim zsibbadását érezve többször is lepillantottam a mellettem mélybe ömlő savfelhőbe azzal a szándékkal, hogy lesz, ami lesz, a könnyebb utat választva felnyitom a tartalék ernyőt és engedek a gravitációnak, de aztán a Teremtő megmutatta, hogy nem csak elvesz, hanem ha úgy tartja helyesnek, akkor a megfelelő időben ad is.

A lemenő Nap sugarai egy kicsit keresztülhatoltak a nyomokban foszladozó felhőrétegeken, egy rövid pillanat erejéig még az opálos égbolton pislákoló csillagokat is ki tudtam venni.

Az átszűrődő aranyfény jobbom felől hevesen remegve suhant végig a szinte tükörsima kőzeten, centiről centire ragyogta be a sziklákba ágyazott, szivárványszínekben visszatükröződő kristályokat, ameddig csak a nyugat felé véget nem érőnek látszó vonulaton képes voltam ellátni.

Nem küldött mentőcsapatot, és nem ajándékozott szárnyakat, de annyit éppen adott, amennyire akkor szükségem volt.

Ő tudta, hogy mi lenne kedves a szememnek, és olyat festett elém, amit talán senki sem látott még azok közül, akikhez tartozom. Ezután már kétségtelen volt számomra, hogy az értelmetlennek tűnő erőlködésem nem hiábavaló, igenis okkal láthattam a bensőmet erősítő, gyorsan illanó csodát.

Szerencsére az ereimbe tóduló endorfin és adrenalin miatt nem gondolkoztam el azon, hogy csodás eseményt ihlető isteni beavatkozás helyett vajon nem csak szimplán irányítatlan meteorológiai jelenségek véletlen együttállásáról volt-e szó, de azon a késő délutánon pont így volt ez jól.

Kellett a látvány lökete, hogy feketére égett jobb tenyeremet a kimerültségtől reszketve fel tudjam pakolni a végre vízszintesbe forduló sziklafelszínre.

A képtelenül hosszú mászás után percek teltek el a kiszögellésen, mire tehetetlen rongybabaként hanyatt fekve félholt állapotból végre el tudtam kezdeni rendezni a légzésem.

A durva szemcsés kőzúzalékot melegnek éreztem a tarkóm alatt, de egyáltalán nem volt elviselhetetlen.

A barátságtalan vidék mindenfelé izzó poklában különös és reménykeltő érzés volt olyat érintenem, ami nem árasztott magából rettentő forróságot, így lórúgásként ösztönzött arra, hogy kinyissam a szemem, és a szokatlan körülmény okozója után kezdjek kutakodni.

Lábaim alatt a sárga homály tátongott, a némán gyilkoló köd az egész sziklafalat elborította körülöttem.

Szeszélyes egy időjárás jellemezte a helyet, ami néhány perce még az egyetlen lehetséges útvonalam volt a pihenőhelyig, mostanra a csontig maró és átláthatatlan halál területévé vált odalent.

Nem vezettek tovább természetes kapaszkodók a csúcs felé sem, a tökéletesen simába és megint függőlegesbe forduló sziklafelszín élettelen közönnyel tudatta velem, hogy zsákutcába értem.

Nem vagyok egy pesszimista alkat, de a körülmények miatt az érkezésem óta már harmadszor kezdtem el ingatni a fejem, nagyon nem az én napom volt az első.

Mindig azt mondtad, Anya, találjam meg a legrosszabb helyzetben is a jót, mert az szerinted minden szituációban ott van, csak észre kell venni, és arra már mindent fel tudok utána építeni.

Közhelyesen hangzott, de egy próbát megért. Az egyetlen, ami felülve és a tenyereimre pillantva eszembe jutott, az az a genetika volt, amit éppen tőled örököltem.

Meg kell hagyni, hasznos képesség volt, sok zűrből kihúzott már, és ott a szirten is erőt adott az ujjaimról lepergő, égett bőr és az alatta megpillantott friss tagjaim látványa.

Talán két percbe sem került, hogy teljesen helyreálljanak a szöveteim, az izmaim fáradtsága is gyorsan múlt.

Akkor először kezdtem azon a napon bólogatni, jól tudtam, hogy a túlélésért ideje volt a gyerekes kétségbeesés helyett építő ötletekkel előrukkolnom.

Miközben a szeizmikus szenzorokkal elkezdtem a hegyvonulatot virtuálisan letapogatni, alig észrevehetően egy hűvös és kitartó szellő érte el a tarkómat.

Bár utólag belegondolva hűvös talán mégsem volt, és az ereje alapján utólag szellőnek sem nevezném, de mégis új reménnyel megfordulva azonnal kinyújtottam az ökölbe szorított bal karomat a talán száz foknál is alacsonyabb hőmérsékletű légáram irányába, hogy elemezhető mennyiséget rögzítsek belőle.

Egy nagyjából másfél méteres hasadékot pillantottam meg a sziklába ágyazva, alig negyven centi volt a legszélesebb része, és a vaksötét tátongott mögötte.

Újabb lista pörgött le a kijelzőmön, megint kémiai elemek végtelenül unalmas sorát kaptam az arcomba, amihez pont annyi türelmem volt, mint anno az iskolában.

Az egyre gyakrabban vibráló monitor amúgy is a végét járta, így több okból is ideje volt a protokollt kicsit túllépni.

– Váltás verbális kommunikációra.

– Verbális kommunikáció aktív – érkezett a válasz ismerősen csengő, kimért férfihangon.

– Jelentést kérek a gázmintáról.

– A tömegszázalékos eloszlás a nitrogén esetében… – kezdte volna a hosszadalmasnak és érdektelennek ígérkező oktatást, de még időben leállítottam.

– Nem érdekelnek a részletek. Lélegezhető? – kérdeztem rá a lényegre, miközben a zsebemből az érezhetően rommá tört szemüveged mellől előhúzott apró LED-lámpával kezdtem kintről vizslatni a repedésen túli világot.

– Egész tűrhető, úgymond.

– Egész tűrhető? – ismételtem a legkevésbé sem egzakt válaszának első felét, de már akkor sejtettem, hogy mi, vagy pontosabban ki állhat a szokatlanul kommunikáló program hátterében.

– Ja. Simán jó neked.

– Simán jó? Miféle suttyó mesterséges intelligencia vagy te? – fakadt ki belőlem erőteljesen suttogva, de egy nagy fújtatással próbáltam azonnal lehiggadni, mert zavartan körbenézve felfogtam, hogy gyakorlatilag a saját karommal keltem vitára.

– Laza, de leginkább jóképű – felelte a gépagy a költői kérdést valódinak vélve.

Ismertem olyat, aki pont ilyen ultraciki szövegeket tolt állandóan, leállíthatatlanul.

– Ajánlhatok egy ultrahangos kiértékelést a járatrendszerre?

– Járatrendszerre? – kérdeztem vissza kikerekedett szemekkel az eddig visszatartott, lényegi információra.

– Igen, a hasadékon túl feltehetően egy természetes és kiterjedt üregrendszer található meg –

felelte kioktatóan, mintha mi sem lenne természetesebb az állításánál.

– Szórakozol? Ezt mondjuk nem akartad közölni eddig? – vontam kérdőre elképedve.

– Az erőnléti és mentális állapotodat a szituációval együttesen értékelve nem volt objektív potenciálom az információ közlésére.

– Hogy mid nem volt? Hát a pofám leszakad – néztem körbe elképedve a kéretlen maszlag hallatán. – Mindegy, csináld!

– Letapogatás megkezdve.

– Óriási.

Körülményes és végtelenül idegesítő. A talpalatnyi szirten karba font kézzel türelmetlenül topogva már biztosan tudtam, kihez hasonlított leginkább a gépies szinkron.

– Ki piszkálta utoljára a nyelvi beállításaidat?

– Ez sajnos szupertitkos – felelte megtartva az igazságot, de a szóhasználatából is egyértelmű volt a megfejtés.

– Hát persze. Ezért még kinyírlak, Kiu – sóhajtottam a messzeség felé.

Sosem tudta, hogy hol a határa egy jó, vagy az ő esetében inkább egy nem igazán jó poénnak.

– Az értékelés 5 kilométeres zónában 100 százalékon.

– Tedd ki 3D-ben a kijelzőre!

Nem tévedett, tényleg hatalmas barlangrendszer kezdődött a rés másik felén, a koncentráltságából ítélve vulkanikus tevékenység vájhatta ki.

Reménykedtem benne, hogy a kéregformálás ezen módja jó régen történt, abban a helyzetben nem sok esélyem lett volna egy esetleges kitörést túlélni.

A leginkább fák lombjához hasonló elrendezésben a kisebb járatok láthatóan több ponton is találkoztak egymással, néhol egészen lankásan emelkedőnek tűntek, így a Kiut imitáló processzor segítségével gyorsan meg is rajzoltam az optimális útvonalamat a gerincig.

További hezitálás nélkül tuszkoltam át magam a sötétségbe, ahol az aprócska fényszórómat magam elé, a belső lángomat pedig készenlétben mellettem tartva jutottam egyre feljebb a hegy gyomrában.

Szerencsére nem volt szükségem arra, hogy kézzel is kapaszkodjak, így a mellkasom mellé felnyitott tenyerem végig tűzkészen tudott vibrálni.

Kellett is. Necces és valószínűleg a legtöbb biztonsági szabályt megszegő tervnek ígérkezett áthatolni a hegymély vaksötétjén, de mindennél erősebben éreztem, hogy miattatok közelebb kell jutnom a korábban látott lényhez.

Egészen hamar kikeveredtem a kicsit sem biztonságos alagutakból, nem is gondoltam volna, hogy az utolsó járat végén még örülni is fogok a kinti sárga borzalom derengésének.

A köd egészen szétoszlott, amikor fent jártam a hegyes sziklacsúcsok közt. A horizonton alábukó Nap sugarai pedig még utoljára szétszóródtak a mélybe visszahúzódott, okkerszínű habfürdőn.

Végre kristálytisztán látszódtak a csillagok. A magaslaton legalább százötven fokkal a fagypont alá zuhant hőmérséklet eléggé csípte az arcom, de tekintetemet töretlenül az égre emelve hosszú másodpercekig gyűjtöttem be a legfontosabb adatokat.

– Na? Tudod már, hogy merre járunk? – tettem fel a legfontosabb kérdést.

– Társaságunk van – figyelmeztetett a várt válasz helyett, mire gondolkodás nélkül a legközelebbi szikla mögé vetettem be magam.

– Irány, távolság? – kérdeztem tovább az előírásnak megfelelően, de hiába kaptam viszonylag jó kiképzést, a szívem a torkomban dobogott.

– Északkelet, állandó negyven méter – felelte tömören, az automatikusan aktiválódott taktikai protokoll szerencsére a háttérbe tette Kiu tenyérbemászó személyiségét.

– Organikus paraméterekre be tudod mérni?

– Ha a csuklószenzorral közvetlenül rálátok, akkor igen.

A rendszer kérésének eleget téve a földhöz lapultam, és a bal kézfejemet óvatosan kitoltam a szikla takarásából.

– Megvagy?

– Cél lokalizálva.

– Akkor tedd ki a kameraképet a kijelzőre, és jöhetnek a részletek, de tömören!– suttogtam idegesen sürgetve.

Az alkonyatiba forduló fényviszonyok még az infrával is alig kivehetően mutatták meg a szikla rejtekén túli történéseket.

A monitoron futó élőkép a zuhanástól berepedt plexi mögött annyira morzsalékos és szaggatott volt, hogy bármilyen érdemi terv rapid megalapozására alkalmatlannak bizonyult.

Csakis a robotizált, de végre önfegyelmet gyakorló Kiura tudtam hagyatkozni.

– A bioszkenner szerint humanoid testfelépítés, körülbelül 175 centi magas, vékony testalkat.

Sárgaárnyalatú kapucnis palást csuklyával, és alatta szürke overálféle ruházat az öltözéke. A lábán…

– Leszarom, hogy mi van rajta! Szóval emberszerű. A létforma alapja beazonosítható? Lélekmagra utaló hullámhossz? Egyéb? Szervezeti felépítés alapján becsült éra? Kicsit pörögjünk fel! – sürgettem a szavába vágva, eltérve a szabályos eljárástól.

Bevallom, a bizonytalanság már egy ideje elkezdte felőrölni a megkövetelt hidegvérem, képtelen voltam türelmesen végighallgatni az amúgy viszonylag gyorsan előadott és hasznos infókat.

A meghibásodás miatt vibráló képernyő szerint az alak apránként, de folyamatosan lopta felém a távolságot, így muszáj volt szelektálnom, a gyors és jó döntésen akkor világok és milliárdnyi életek múlhattak.

– Negatív. Entitásmagra jellemző sugárzás viszont mérhető.

– Tűzerő?

– Nem jelentős. Három másodperces dózismérés szerint a negyedrangú energiaszint alsó határa.

Az organikus konstrukció alapján a földtörténeti korszak nem meghatározható – egészítette ki mondandóját minden feltett kérdésemet megválaszolva.

– Szóval entitásmagod van – suttogtam a kőtömb mellett résnyire kipillantva, miközben a légzésemet rendezve pörgettem magamban a lehetőségeimet. – Fegyverzet?

– Nem észlelhető, viszont a bal tenyere a mellkasánál támadópozícióban.

– Fasza.

– Húsz méter. A protokoll szerint indokolt figyelmeztetőlövés leadása 5 másodpercen beül.

Javasolt irány Y, 3,6,4,9…

– Még nem! Teljes pulzuselemzést kérek a kijelzőre az észlelési időponttól kezdve.

A grafikon azonnal ki is rajzolódott előttem. Teljesen egyértelmű volt a minta, bármikor felismerném.

– Ez nem támad vagy vadászik – néztem fel magam elé a fejemet csóválva.

– Impulzus generálása elkerülhetetlen! – figyelmeztetett határozottan a védelmi rendszer.

– Hanem csak fél.

A felismerésem új megvilágításba helyezte a kontaktus lehetséges kimeneteleit.

Visszagondolva számos jobbat is választhattam volna, de most már teljesen mindegy. Csak az számít, hogy a rengeteg verzió közül egyen lehetett határozottan elindulni, ami pedig bármelyik másikhoz hasonlóan örökre elrendelte a történelem folyását.

Kivetődtem a szikla mögül, és azonnal leadtam egy egytenyeres, alig félmásodperces gerjesztésű

impulzust a lény melletti tömb közepébe. Csak úgy jelzésképpen.

Ebben teljesen igaza volt Kiunak, a távolság és az ismeretlen szándéka körüli kérdőjelek miatt elkerülhetetlen volt a harcképességem bármilyen nyelven felfogható megüzenése.

Gyenge löket volt, éppen csak szétrepesztette a magasba csúcsosodó szirtet. Alig néhány kődarab gördült le a tetejéről, de akkor egy pillanatig úgy tűnt, hogy a célnak megfelelt.

Az alak összerezzenve fordította széles kapucnival fedett fejét a villanás irányába, viszont a válasza hamarabb érkezett, mint vártam volna.

A sötét nyalábomra fényesen szikrázóval felelt, messzire is kellett vetődnöm a rejtekhelyemtől, hogy túléljem a kiterjedt robbanást.

Egy távolabbi sziklának csapódtam a fedezékemet szappanbuborékként szétvető lökéshullám erejétől, ha nem lett volna ott, esélyesen a mélybe zuhantam volna.

– Szóval negyedrangú? – suttogtam idegesen és számonkérően a remegő bal karom felé. – Annak is a legalja, mi? – folytattam, majd a felkavart por leple alatt bekúsztam az újonnan rögtönzött védelmi vonalam mögé.

– Már 10,2 másodperce generálta, teljesen normális – felelte egykedvűen a totálisan életveszélyes szituációra.

– Tudod, hogy mi a baj veletek, gépekkel? – kérdeztem ingerülten a segítőmtől, miközben a kigondolt tervemet folytatva elkezdtem lecsatolni a hátamról az érkezésemkor elhasznált légzsákocskák tartóhálóját. – Elfogadhatóan végzitek a dolgotokat, de nincs bennetek együttérzés.

– Sajnálom a történteket.

– Hát persze, hogy sajnálod – sóhajtottam a mindent összefoglaló válaszára. – Távolság?

– 30 méter, de megint csökken, és újabb egytenyeres impulzus indítására készül.

– Most jöhet a ruha!

– Szürke overál…

– Én is láttam, ne beszélj róla, hanem másold!

– Kérem a parancs megismétlését.

– Láttad a mellkasa bal oldalán a címkét?

– Igen, már elemzem a jeleket.

– Ez egy egyenruha. Másold le!

– Megtagadva. A rendszerfunkcióim 84 %-a kiiktatásra kerülne.

– Na ne szórakozz, erre nincs időnk. Kezdd el!

– Megtagadva. A 3. alapelv szerint...

– Adminisztrátori felülbírálat – szakítottam félbe idő híján, mert már alig 15 métert jelzett a rendszer.

– Figyelmeztetnem kell, hogy…

– Feloldási szekvencia 4, 8, 3, 5, 4, 2.

– Adminisztrátori felülbírálat elfogadva, másolás megkezdve – felelte végre engedelmesen, és a lábamtól kezdve azonnal megkezdődött a ruházatom áttranszformálása. – A köpeny ismeretlen ötvözetet tartalmaz, szintetizálása nem kivitelezhető.

– Nem baj, másold, amit csak tudsz!

Pontosan tudtam, hogy visszafordíthatatlan parancs volt, de ez tűnt a legjárhatóbb megoldásnak.

– A jeleket megfejtetted? Biztos, hogy valami számsor lesz.

– Feltehetően, de a kód feltérképezési szintje a jelrendszer ismeretlensége miatt jelenleg 35%.

– Az nem elég – feleltem megint feszülten, mivel nehéz lett volna üres névtáblával elhitetnem a közeledővel bármit is, egy random kódsor egy teljesen idegen nyelven pedig bejósolhatatlan problémákhoz vezethetett volna.

– Transzformáció befejezve – nyugtázta Kiu a teljes átalakulást.

A ruha elkészült, a pillanatra látott idegen öltözék egészen pontos másának látszott.

Rugalmas, könnyű szerelés volt, de ami rögtön feltűnt, hogy legfőképpen remekül szigetelt. A testhőm azonnal felmelegítette a belsejét, és semmit sem engedett ki a jéghideggé vált külvilágba.

– Önmegsemmisítés.

– Megerősítést kérek – felelte Kiu a legdrasztikusabb parancs értelmezésére.

– Semmisíts meg mindent magadból. Csak az átalakított külső réteget hagyd majd meg a technológiánk nyoma nélkül.

– Önmegsemmisítés.

– Várj! Még egy. A zafírhoz nem nyúlhatsz! – szorítottam markomba a nyakamban lógó sötétkék követ. – Az kell nekem!

– Nyugtázva. A 3,52 másodperces folyamat végterméke szén-dioxid, dihidrogén-monoxid, és szilícium-dioxid lesz.

– Remek, csak csináld már! Ja és Gépagy, azért nem voltál rossz – feleltem önkéntelenül, mert a hasznos segítőm akármennyire is lélektelen volt, egy pillanatra meghatott a távozása.

– Sikeres küldetést, Parancsnok! – hadarta el végső mondandóját, miközben a rendszer technikai komponensei az alkaromról és a ruha szövetei közül szétpárolgó szén-dioxidként, felforrva illanó vízgőzként, és a lábamhoz hulló homokkristályokként váltak semmivé körülöttem.

Hátrahagytam mindent abból, ami fizikailag a múltamhoz kötött. Egy kósza ötletért? Érdemes volt?

Nem volt időm elmerengeni a gyorsan improvizált tetteim súlyán. Már hallottam a kőtörmeléken érkező, óvatos lépteket, én pedig az újabb impulzus generálásával párhuzamosan az utolsó simítást végeztem el a színpadi fellépésemhez.

Bal markommal határozottan szakítottam le mellkasomról a biankó kódtáblát, haszontalan rongydarabként hajítottam magam mögé a több kilométer mély, sötétbe hajló semmibe.

Erősen vetettem meg a lábam, majd nagyot fújtatva talpra álltam és kifordultam a szikla mögül.

2. Útjelzők

Nyomasztóan nehezedik vállamra a bizonytalanság, egyre kevésbé tudom, hogy merre kellene továbbmennem.

Hiába bámulom az oltár feszületét, a jámbor szobrokat és az aranyozott szentképeket, nem segítenek megadni a választ.

Várnám, hogy valaki a fülembe ordítsa az irányt, de csak a semmirekellő, síri csend lengi be a percek óta kiürült templomot.

Már Márk atya is rég lelépett a misekönyvvel, én pedig egyre görcsösebben térdelek a padok közt, kezdem feladni az értelmetlennek tűnő várakozást.

Egy apró biccentéssel még felém pillantott, mielőtt eltűnt a sekrestyében, amire hasonló, de magabiztossággal fűszerezett gesztussal feleltem, viszont a valóság az, hogy imaszerű valami kipréselése helyett valójában egy ideje már csak értelmetlenül tipródok magamban.

Nem ok nélkül volnék itt, konkrét feleletekre van szükségem, de egyre kevésbé van türelmem legbelül is elcsendesülni.

Pedig tudom, hogy Ő legtöbbször nem hangos szavak orkánjával küldi jeleit, hanem a leglágyabb szellőként átsuhanó érzülettel mutat a helyes cél felé.

Nem esek kétségbe, volt már ilyen, kijutott bőven a bizonytalansággal teli helyzetekből. Ilyenkor mindig erőt ad, hogy eszembe jutnak a kezdetek.

Azóta sem éreztem magam akkora biztonságban, mint réges-régen újszülöttként a karjaiban.

Azokban az ősi percekben sehol sem lettem volna szívesebben, pedig alig néhány pillanattal előtte egy nukleáris katasztrófából menekített ki Atlantisz utolsó túlélőjeként.

A tengeri fuvallatok lágyan simogatták újszülött arcomat a takarón átszökve, óvó mellkasának melegségére és nyakának felejthetetlen illatára pedig még ma is egész életem legnagyszerűbb emlékeként tudok visszatekinteni.

Talán velem lenne a baj, ha lett volna ennél felemelőbb élményem? Hiszem Ő maga jött le értem, a Három egyikeként.

A különös sugárzása, vagy nem is tudom mi áradt belőle láthatatlanul, de örökre nyomot hagyott bennem, és a mai napig végtelenül visszavágyom hozzá.

Akik visszatérnek a klinikai halál állapotából, sokan beszélnek az odaát átélt hatalmas fényességről, a határtalan béke érzéséről, ami után felébredve már nem tud ugyanolyan lenni az

életük, mint előtte, és minden pillanatban csak arra a felfoghatatlanul varázslatos helyre akarnak újra elmenni.

Talán ezt a letörölhetetlen bélyegét hagyta rajtam is, pedig én végig nagyon is életben voltam mellette.

Az első pillanattól beszélt hozzám, szerinte fontos feladat várt rám, ha majd felnövök.

Talán azóta is csak vár rám ez a feladat? Még nem igazán tudom, hogy miért talált meg éppen engem a valóságos deus ex machina.

Emlékszem minden egyes hangra, amit magához szorítva a fülembe súgott, különös szavai az agyamba égtek.

Mai napig hallom őket álmaimban visszhangzani, de egyáltalán nem bántanak a képzetek, hanem segítenek felidézni, honnan is származom.

Újra és újra végighallgatom tőle az eredetem történetét, mert valamiért fontosnak érezhette átadni azt, amit szülőktől soha nem kaphattam meg.

Megmentett az összeomló szülőhazám szigetéről. Egyedül engem és senki mást, erre pedig illene rászolgálnom a legfejlettebb civilizáció utolsó hírmondójaként.

Elég régen volt már, majd kétezer évet is éltem azóta. Egyedül apám tudta, hogy ki szült a világra, az oltalmazómtól megismert titkot pedig aztán én is végig megőriztem.

Az öregem dezertált angyalként talált rá anyámra a fő sziget pálmái alatt, végtelenül kimerítette a menekülés saját égi társai elől.

Pedig ő csak élni akart szabadon, amire akkor egyetlen megoldást látott.

Apám az ötlettől először maximálisan elzárkózott, de végül kettőjük közös elhatározásából fosztották meg anyámat a tollaitól, majd szárnyak nélkül és hajótörötti álcával bejutva, tonnányi okiratot meghamisítva a kizárólag géniuszokat eltartó társadalmunk teljes jogú tagjává válhatott.

Testben ember vagyok, bármilyen orvosi vizsgálat igazolhatja, de az anyai ágon kapott genetikából is maradt ez-az, például jó ideje nem tudok már megöregedni.

Jó ideje. A megmentőm az óceáni hazám végső atomvillanása után Rómába vitt, ahol emberi szülők neveltek. Megértették, hogy ki vitt el hozzájuk, de engem valamiért szimpla halandónak hittek.

Keretsztorit nem kaptak hozzám, sem használati utasítást, de egyszerű, ám igazszívű népekként nem is kellett nekik, talán éppen ezért vitt el Ő éppen abba a faluszéli családba.

Gyorsan tanultam, állítólag hamarabb láttam át dolgokat, mint a hasonló korú gyerekek.

Nem is tudom, belülről nem sokat érzékeltem a dologból, csak mások mondogatták folyton. Talán ezt a fogékonyságot is anyámnak köszönhettem?

Akárhogy is, a fürgének titulált észjárás aztán jobb sulihoz, végül felelős munkakörhöz vezetett.

Közvetlenül a császárnak súghattam az ötleteimet a hanyatló gazdaság egyengetésére.

Eleinte egész jól is mentek a dolgok, de aztán be kellett látnom, hogy van, amin egyetlen emberként egyszerűen nem lehet segíteni. Bukásra volt ítélve az egész rendszerük és az akkori technológiával lehetetlenség volt megmenteni.

Pedig egészen a birodalom végének küszöbéig ezt hittem a legfőbb feladatomnak, hogy majd én leszek az, aki megmenti a civilizációjukat, de a nagy célok túl hamar az életemért folyó menekülésbe fordultak.

Mikor láttam összeomlani a világ akkor legelitebbnek tartott társadalmát, nem igazán volt elképzelésem, hogy merre is vezet az utam valójában.

Számtalan világvezető jobbjára odaültem később. Mi mást is tehettem volna, ehhez értettem.

Napóleon, Gandhi, Bismarck, Obama, közvetetten vagy közvetlenül, de mind profitáltak a korábbi tanulságaim alapján javítgatott javaslataimból.

Sehol sem volt egyszerű építgetni az adott rendszert, mivel az emberiség fejlődése miatt egyre bonyolultabb és bonyolultabb struktúrákra volt szükség, én viszont legfeljebb húsz évnél tovább sehol sem maradhattam meg.

Néhányszor még megnövesztett szakáll mellett is feltűnt a szemfülesebbeknek a természetellenesen fiatal, huszonöt éves képem, nem is egyszer kellett kereket oldanom kifejezetten necces keretek közt.

Sokszor fájt lelépni, a felépített világokat saját cserbenhagyott gyermekeimként engedtem el.

Állandóan kerestem az utam, de folyamatosan csak a kudarc élményét nyújtották a félkész termékeim, ahogy láttam őket romlásnak indulni.

Nem így akartam őket. Talán ha tovább tudtam volna maradni, akkor… nem kérdés, hogy minden másképp alakult volna a világtörténelemben.

De végül így alakult, és biztos vagyok benne, hogy mindennek oka van. Ő pontosan tudja, hogy miért jó úgy minden, ahogyan végül megtörténik.

Talán nem is az utamat keresem évszázadok óta, hanem ez már maga az út volt?

Lehet, hogy csak Rá kellene bíznom magam, és ennyi? És aztán Ő majd úgyis mindent elrendez a gyengeakaratúan sorsszerűségnek is mondható feladásom keretein belül?

Talán erőltetett útkeresés helyett egyszerűen hinnem kellene a gondviselésében?

Sosem voltam egy nagy hívő a szó klasszikus értelmében, de nem az ateizmus gőgje húzott magával, csupán mivel már születésemnél megtapasztaltam, hogy Ő kétségtelenül igazi, sosem kellett a létezésében való hitet segítségül hívnom.

A hit szerint Ő mindenhol ott van, ettől függetlenül amolyan hivatalos jelleggel is ellátogattam néha hozzá vasárnaponként.

Most is ezért vagyok itt, hátha itt jobban meg tudjuk dumálni a dolgokat, de nem tűnik túl bőbeszédűnek.

Vagy csak én vagyok mindig túl hangos? Vagy túlságosan vak vagyok meglátni a jeleket? Miért nem küld személyre szabott jeleket? Nekem jóval magasabb az ingerküszöböm, a légyzümmögés helyett tájfunra van szükségem.

Bárhogy is látja jónak, türelmetlen típus vagyok, így egy ideje más módon is elkezdtem keresni őt, annyi év után most először szakmát váltottam.

Áh, indulok is inkább vissza a kutatásomhoz, talán Domi jutott már valamire az ásatáson talált rovásírással.

Valahogy vissza kell jutnom hozzá, és meg kell tudnom, mit akar tőlem, mire hívott meg valójában.

– Kolen úr! Kolen úr! Tudtam, én hogy itt lesz. Kolen úr! – futott felém a kis kocka hangosan kiáltozva a templom parkolójából a kezében lobogó papírokkal, a távozó hívek mind egyszerre kapták oda a fejüket.

Buzgómócsing egy srác, igazi aktakukac, de rengeteg igazán hasznos tulajdonsággal segítette a munkám.

Többek közt egyrészt az irodám műtárgyvédelmi asszisztenseként kiválóan alám tudott dolgozni, másrészt ördögien jó érzéke van a fontos részletek kiszúrásához, így elviseltem, hogy gyakorlatilag egy perc nyugtom sem volt tőle.

Azon a reggelen a kocsik közt is inkább én szégyenkeztem helyette a diszkréciójának teljes hiánya miatt.

– Nyugalom, Domi, neked is jó reggelt – feleltem csitítóan a felém loholónak.

Nem igazán értettem, hogy épp mi volt a nagy lelkesedésének tárgya, de mivel a szokásos kapkodásából lassan szokott megszületni az információ, eleve előítéletesen álltam az okok gyors és zökkenőmentes feltárásához.

Hajlamos bolhából elefántot csinálni, és gyakran hiteles adatot látni ott, ahol valójában csak olyan gyenge pletyka van, amit még a szomszéd nénik se adnának tovább egymásnak.

De nem gond. Azért vagyok, hogy szűrjem az agyában felhalmozódott és kuszán kavargó infóvihart, így végül is tökéletesen kiegészítjük egymást.

– Értem, Kolen úr! Kifújom magam. Így jó? – hajlongott előttem színpadiasságtól túlfűtött, álságos fújtatások közepette.

– Persze, remek, de elég lesz a Kol is, már megbeszéltük, Fiú – paskoltam rá finoman a görbe hátára, miközben észrevétlenül pillantottam körbe a csupán látásból ismert embereken mögötte.

– Értem. Kol. Hogyne. Meg kell jegyeznem, Főnök, épp úgy áll itt, mintha mise történt volna –

egyenesedett fel előttem a vékonyka, alig húsz éves testén szokás szerint félrecsúszott, kötött mellényével.

Sosem láttam hozzá hasonló figurát. A legnagyobb áttöréseinek izgatott és tudományos szempontból maximálisan korrekt ismertetéséből pillanatok alatt bármekkora hallgatóság előtt is ki tudott szakadni egy nyomorúságos szóvicc kedvéért.

Ezúttal is képes volt saját frappáns poénján a fogszabályozóját villantóan derülni, miközben olyan büszkén tolta fel vastag szemüvegét szorosan az orrnyerge tövéig, mintha percekig tartó vastaps érkezett volna a stand-up produkciójára. Pedig csak én hallottam, és talán nekem sem kellett volna.