M. C. BEATON

Agatha Raisin
és a
meztelen igazság

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Devil’s Delight

Copyright © 2022 by M. C. Beaton, R. W . Green

Minden jog fenntartva

For information, address St. Martin’s Press,

175 Fifth Avenue, New York, N. Y. 10010.

Fordította:
LAIK ESZTER

Copyright © 2022 by M. C. Beaton

Hungarian translation © Laik Eszter, 2023

© Erawan Könyvkiadó, 2023

A mű fikció. A szereplők, az események és a párbeszédek a szerző képzeletében születtek. Bármilyen hasonlóság valóságos eseményekkel vagy személyekkel – utóbbiak akár élők, akár már elhunytak – csakis a véletlen műve.

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv, tördelés: Müller Péter

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6269-59-1

ISSN 2064-3683

Előszó

Carsely bájos kis falu. Mondhatnánk, hogy közvetlen szomszédja, Ancombe még szebb, de Carsely egy kicsit nagyobb – épp annyival, hogy a főutcán egymást érjék a különféle üzletek.

Ott van például a Harvey’s, a postával kombinált mini szupermarket, ahol Agatha rendszeresen feltankol mikrózható mirelit fogásokkal, borkülönlegességekkel és macskakajával Boswell és Hodge számára.

A méteráruboltban minden megtalálható, amire csak szüksége lehet, hogy megjavítson egy elszakadt blézert vagy egy felfeslett varrást. Mondanunk sem kell, Agatha ezen a helyen nem törzsvásárló – a „Ne dobd el, javítsd meg!” nem épp az ő mottója. A „Hajítsd ki, és vegyél újat!” már sokkal inkább jellemző rá.

Van itt aztán a hentes is, akitől Agatha beszerez egy-egy darab steaket vagy sertésszeletet azon ritka alkalmakkor, amikor kipróbálja kulináris képességeit; de ahogy a múltban nemegyszer láttuk, ő inkább az étel elfogyasztásának híve, mintsem az elkészítésé.

Egy boltocska kedves kis apróságokat árul, például szárított virágot, csak éppen nagy szerencse kell hozzá, hogy az ember nyitva találja.

A tizennegyedik századi Szent Júdás-templom a főutca végén áll, a másik végén a tölgygerendás, kandallós Vörös Oroszlán fogadó.

Carsely a maga üzleteivel, templomával, fogadójával és kis mellékutcáival – köztük az Orgona közzel, ahol Agatha él – a valóságban természetesen nem létezik. A falu és a közeli helyszínek – Ancombe, Ashton-Le-Walls, Herris Cum Magna, Mircester – mind M. C. Beaton, azaz Marion fejében születtek meg, mint Agatha kalandjainak helyszínei.

Egészen 2019-ben bekövetkezett haláláig Marion az angliai Cotswoldsben élt, ahol sorra látogatta a falvakat és kisvárosokat, amelyek azután inspirációul szolgáltak a műveihez, és sok képzeletbeli elemmel gazdagították a történeteit. Anélkül, hogy meghatározta volna pontos lokációjukat, Marionnak sikerült beleszőni ezeket a helyszíneket Cotswolds valóban létező tájegységeibe. Evesham például valódi város, ami gyakran felbukkan Agatha nyomozásaiban. A vizes viszályban hősünk ellátogat Charlesszal a teljesen valóságos Alamizsnamúzeumba, A feddhetetlen feleségben pedig egy létező ajándékboltban, a Stow-on-the-Wold-i Mézesbödönben egy létező masszőrrel és a feleségével találkozik.

A valóságos helyek szerepeltetésének köszönhetően az Agatha által oly igen szeretett Cotswolds legalább olyan fontos szerepet játszik a történetekben, mint az állandó szereplők, és ez alól nem kivétel a Devil’s Delight sem.

Agatha ebben a részben ellátogat a Rollright Stones nevű emlékhelyre, ami szintén valóságos; Long Compton és Chipping Norton között, az A44-es egy mellékútja mentén található. Az itt látható állókövek több mint ötezer évesek, és A Király Katonáinak (King’s Men) nevezett kőkör eredetileg százöt darabból állt. Az évszázadok során némelyik leomlott, többet elhordtak melléképületek, patakhidak, istállók építéséhez, így csupán hetvenhét maradt eredeti helyén. A Devil’s Delightban egy képzeletbeli hiányzó kő, a Magányos Katona körül bonyolódnak az események, szintén Cotswoldsben. S tekintve, hogy huszonnyolc valódi „Magányos Katona” létezését feltételezik a környéken, talán nem túl merész fantáziajáték a folklór ilyetén beemelése a történetbe.

Miközben a létező helyszínek autentikussá teszik Agatha világát, Marion mindig jól szórakozott a kitalált alkotóelemeken. Carselyben és környékén megannyi társaság, klub, szervezet működik, a nőegyletektől a túracsoportokon át a mircesteri amatőr színjátszókig és egy Ashton-Le-Wallsban virágzó egészségfarmig – miért is ne létezhetne ezek között egy Naturista Egyesület?

Ismerve Marion fergeteges humorát, azt hiszem, imádta volna az ötletet, hogy Agatha és barátai egy csapat nudista között találják magukat. Remélem, önök éppúgy élvezni fogják a különféle galibákat, amelyekkel a szereplőknek meg kell küzdeniük, mint ahogy én élveztem a „belekeverésüket” ezekbe.

R. W. Green

Első fejezet

Meztelen volt.

Vannak, akik könnyen sokkot kapnak. Agatha Raisin soha nem tartozott ezek közé. Elvégre magánnyomozó volt – nem valami mimózalelkű, ájuldozós, nyúlszívű hölgyemény. Ennél őt keményebb fából faragták. De ettől a látványtól még ő is hátrahőkölt. Pislogott néhányat, majd tágra nyitotta a szemét, ám a fickó még mindig ott volt, anyaszült meztelenül, úgy, ahogy világra jött, egy árva fügefalevél nélkül. Agatha nem számított ilyesmire egy csendes kis vidéki országúton, az asszisztensével autózva, így hát magának sem ismerte be, hogy sokkolta a látvány. Úgyszólván… zavarba hozta.

– Agatha – szólalt meg Toni a volán mögött, miközben lassan megállt –, látja, amit én látok?

– Ha te is a meztelen fiatalemberre gondolsz, aki felénk fut az út közepén – felelte Agatha, és képtelen volt elszakítani a tekintetét a látványtól –, akkor igen, én is látom.

A férfi a vezetőoldali ajtóhoz futott, lehajolt az ablakhoz – így legalább csak az arcát lehetett látni –, és türelmetlenül megkocogtatta az üveget.

– Most mit csináljak? – nézett Toni rémülten a főnökére. – Nem kizárt, hogy erőszakos autótolvaj. Akár többen is lehetnek.

– Egy meztelen autótolvaj banda? – húzta fel a szemöldökét Agatha. – Hát az érdekes volna. Húzd le az ablakot, Toni, lássuk, mit akar.

– Tudom, hogy kissé különösnek tűnik… – kezdte a fiatalember, ahogy az ablak leereszkedett.

– Ne legyen szigorú magával – szólalt meg Agatha. – Részemről teljesen rendben levőnek látszik.

– Úgy értem az, hogy nincs rajtam ruha – sietett tisztázni a férfi, aki még mindig kapkodta a levegőt a nagy futástól.

– Hadd találjam ki – mondta Agatha. – Egy erősebb fickó megfújta a holmiját, és elszaladt vele?

– Megmagyarázom – hebegte a fiatalember. – Segíteniük kell. Az előbb egy holttestet találtam ott, a fák között!

Agatha rámeredt. A fickó tiszta, kék szeméből félelem sugárzott, a remegést pedig a hangjában nem egyszerűen a futás okozta.

– Adj neki valamit, amit magára dobhat, Toni – szólt Agatha. – Utána kell néznünk ennek a dolognak.

– Most ez komoly? – meredt a főnökére Toni. – És mi van, ha hazudik?

– Sok férfi hazudott már nekem – felelte lassan Agatha –, és büszke vagyok a képességemre, hogy pontosan meg tudom állapítani, mikor nem mondanak igazat – különösen, ha meztelenek.

– Ha úgy gondolja… – sóhajtott Toni, és körülnézett a kocsiban valami ruhadarab után. Megakadt a szeme Agatha kalapján a hátsó ülésen. Egy esküvőre tartottak éppen; barátaik, Bill Wong és Alice Peterson kötötték össze az életüket. Indulás előtt Agatha hosszasan vacakolt, melyik fejfedőt válassza, végül megállapodott egy sötétkék selyemkalapnál, különleges kék és ezüst virágokkal díszítve, amelyeket tollszerű selyem pálmalevelek öleltek körül a karima mentén. Toni Agatha tanácsa ellenére úgy döntött, nem vesz kalapot.

– Nem! – közölte Agatha határozottan, miután követte Toni pillantását. – Nem fogja gatyapőcnek használni ezt a műalkotást.

Toni lenyúlt az ülése alá, és előhúzott egy régi, túlméretezett, kinyúlt pólót, amivel a szélvédőt szokta törölgetni.

– Tessék – nyújtotta ki az ablakon. – Esetleg beledughatná a lábát az ujjaiba, és akkor… Nem jó… A nyakánál minden ki fog kandikálni…

– Csak takarja el magát – vágott közbe Agatha türelmetlen éllel a hangjában –, és szálljon be. Szeretném látni, hol találta azt a holttestet. Közben elmesélheti, hogy került ilyen állapotba.

A fiatalember amolyan rögtönzött ágyékkötőként eligazgatta magán a pólót, aztán idegesen beült a hátsó ülésre. Toni indított.

– Kezdjük az elején – javasolta Agatha. – Mondja el, ki maga, és mi történt.

– Edward Carstairs vagyok – mondta a férfi –, a Mircesteri Naturista Egyesület vezetője. Ott majd forduljunk jobbra, az a kis út a klubházunkhoz vezet.

Toni befordult, majd áthajtott egy kapun, azután egy magas tölgyektől és bükkfáktól árnyékolt murvás, kanyargós úton gurultak végig, ami egy parkolónak látszó területre vezetett. Egy kisméretű kocsi várakozott egy egyszintes faépület előtt, ami piros cseréptetejétől eltekintve úgy festett, mint egy jókora rönkkunyhó.

– Idejöttem ma korábban, hogy előkészítsem az éves barbecue-zásunkat, és beizzítsam a sürgősségi forródrótunkat – magyarázta Edward.

– A sürgősségi micsodájukat? – kérdezte Toni. – Mire készültek?

– Ma napos idő lesz – felelte Edward. – Holnap viszont esni fog. Elindítottam egy telefonos riadóláncot, hogy mindenkivel tudassam: áttesszük a barbecue-sütést holnap délutánról ma délutánra. Én két embert hívtam, ők is két-két embert értesítettek – és így tovább, egészen addig, míg az összes tagunk perceken belül értesült a változásról.

– Nagyon hatékonynak tűnik – ismerte el Toni –, de miért nem küld egyszerűen egy kör-e-mailt vagy csoportos sms-t?

– Szombat van, ilyenkor nem minden tagunk néz e-mailt, a mobiltelefont meg nem mindenki kezeli könnyen, de ettől függetlenül küldtem e-maileket és sms-t is.

– Igen, igen, világos – szólt közbe Agatha, és hátranézett Edwardra, de olyan zavarba ejtőnek találta az ágyéka előtt pólót szorongató férfi látványát, hogy inkább gyorsan visszafordította a fejét. – De hogy jön a képbe a hulla? És hová tűntek a maga ruhái?

– A ruháim odabent vannak – mondta Edward –, a férfiöltözőben. Megyek, felkapom a sortomat, és magamhoz veszem a telefonomat. Értesítenem kell a rendőrséget.

– Azt hiszem, kéne egy pillantást vetnünk… – kezdte Agatha, de Edward már ki is pattant a kocsiból, és meztelen hátsóját feléjük villantva felügetett a faház lépcsőjén. Toni pólóját a hátsó ülésen hagyta.

– Úgy sejtem, nem erre akart egy pillantást vetni – jegyezte meg Toni, elnézve, ahogy a férfi csupasz idomai eltűnnek az épületben.

– Nem, arra gondoltam, okosabb volna meggyőződnünk arról, nem valami otromba tréfát űz-e vele valaki, mielőtt hívjuk a kék ruhás fiúkat.

– De azért nem bántó látvány, igaz? – merengett Toni, azzal kiszállt a kocsiból, szemét folyamatosan az épület ajtaján tartva. – Úgy értem, sportos srác, izmos, napbarnított… Egy mókás kis anyajeggyel a bal csípőjén.

– Alaposan megnézted, mi? – sandított rá Agatha, míg a bejárat felé tartottak Tonival.

– Nyomozók vagyunk – védekezett a lány. – Használtam a megfigyelőképességemet.

– Na, akkor milyen színű a szeme?

– Ööö…

– Talán az arcát kellett volna megfigyelned, Toni. Akkor felismernéd ruhában is.

Agatha benyomta a nagy, üvegezett tölgyajtót, és egy tágas, négyszögletű előtérbe léptek. Jobbra egy „Boszorkányok” feliratú ajtó nyílt, balra egy „Mágusok” jelzésű. Toni meghökkenve tanulmányozta a feliratokat, de Agathát jobban érdekelte a teljes falat beborító tükör, amelyet a „Mágusok” feliratú ajtón túl pillantott meg. Lesimította fényes, barna haját, ellenőrizte a rúzsát, és elégedetten nyugtázta, hogy ruháját egyetlen ránc sem csúfítja el, még az autóban való ücsörgés után sem.

Rendkívül büszke volt rá, milyen tökéletesen áll rajta a ruha, köszönhetően az esküvőig tartó kíméletlen diétának és állhatatos testgyakorlásnak, amelyet azért végzett, hogy a hasa laposabb legyen, mint valaha – ám ekkor eszébe jutott, hogy azért nem árt, ha behúzza egy kicsit. Így is tett, majd elfordult oldalra, hogy ellenőrizze a tükörben, nem zilálódott-e össze a ruha fodra, amely a vádlimagasságban futó szegélytől a csípőjéig ért. Megnyugodott. Agatha azon a véleményen volt, hogy efféle ruhát csak tökéletes kontúrokkal bíró nő viselhet. A vállát szabadon hagyta, de nem túlságosan, a derékban szűk szabás harangszerűen kiszélesedő szoknyarészben folytatódott.

Tonira nézett, aki a „Boszorkányok” feliratú ajtón kukucskált be épp. Neki aztán nem állt volna jól ez a ruha. Gyönyörű lány, persze, a szőke, kék szemű szépségek közül való, de túl… deszkaalkat, túl sovány. Az ilyen viselet határozottan nem fruskáknak való, hanem érett nőknek.

– A West Carsely Lane-nél van – hallatszott Edward hangja, amint kilépett a „Mágusok” feliratú ajtón, telefonját a füléhez szorítva, immár rövidnadrágban, eltakarva varázspálcáját. – Igen, egy holttest! Tudom, mit beszélek! Kérem, siessenek!

– Azt reméltem, előbb megnézhetjük, amit talált, mielőtt hívja a rendőrséget – szólalt meg Agatha, miután Edward kinyomta a telefont. – Nagy tapasztalatunk van az efféle ügyekben, és jó viszonyban vagyunk a helyi rendőrökkel. Igazából épp Bill Wong őrmester és Alice Peterson nyomozó esküvőjére tartunk. Agatha Raisin vagyok, magándetektív és a Raisin Nyomozóiroda tulajdonosa. Ő itt a kollégám, Toni Gilmour.

– Agatha Raisin – hát persze! – Edward arcán felismerés csillant. – Láttam önt a Mircesteri Hírmondóban. Ön fülelte le a bandát, akik veszélyeztetett állatokkal kereskedtek.

– Ha tudja, ki vagyok – felelte Agatha –, akkor azt is tudja, hogy tanácsos volna megengednie, hogy vessünk egy pillantást a holttestre. Vezessen oda.

Követték Edwardot egy boltíves folyosón, ami egy bárhoz vezetett. A helyiségben táncparkett is volt, körülötte asztalok és székek. A kitárt franciaablakok egy teraszra nyíltak, azon túl gondozott pázsit terült el, a szegélyein virágágyások, amelyekben rózsák, dáliák és muskátlik pompáztak a nyár minden színében. A pázsit egyik oldalán egy úszómedence látszott, a másikon egy teniszpálya.

– Volt egy kis szabadidőm – magyarázta Edward, és intett, hogy kövessék a gyepen át. Agatha kibújt magas sarkú szandáljából. Nem volt oda a mezítlábazásért, de tudta, milyen könnyen fúródik bele a hegyes cipősarok a talajba. A cipő egyébként elegáns volt, de az elegancia és a méltóság egyszerre illan el, ha az ember pofára esik a füvön, mert kitörik a sarka. – Úgy döntöttem, megnézem a Magányos Katonát.

– Mi az a Magányos Katona? – érdeklődött Toni.

– Egy hatalmas, ősi kőtömb egy tisztáson a fák között, a birtokunk legvégén – felelte Edward. – Azt beszélik, egykor emberáldozatokat tartottak ott. Itt bukkantam rá a holttestre is. A kövön gubbasztott.

– Gubbasztott? – kérdezett vissza Agatha, és fájdalmasan hunyorgott, ahogy az erdős sávot elérve a pázsitot felváltotta valami ösvényszerű csapás a fák között. Itt már kavicsok, ágak, éles levelek és más erdei maradványok seregei álltak lesben, hogy összecsapjanak egy városi nő puha talpával. Toni lapos sarkúban volt, és együttérzéssel pillantgatott főnökére. Agatha csikorgatta a fogát, de ment töretlenül előre, egyik kezében a szandálját, a másikban a táskáját szorongatva.

– Igazából nem gubbasztott – folytatta Edward –, inkább összegömbölyödve feküdt, az arca a két keze között. Itt is vagyunk, ott van a…

Kiértek egy tisztásra, ahol a lombok között behatoló napsugarak halványan megvilágítottak egy kis területet az erdei talajon. Középen egy szemlátomást ősöreg, egy méter magas, két méter hosszú, lapos tetejű szürke kő állt, épp olyan széles, hogy el lehet feküdni rajta… de senki nem hevert ott. Összegömbölyödött holttest sem. A kő üres volt, a tisztás csendjét csak a lombok közt csicsergő pintyek és barátposzáták hangja törte meg.

– Eltűnt! – kapott levegő után Edward. Kétségbeesetten nézelődött minden irányba, ahogy közelebb ment a kőhöz. – Esküszöm, itt volt! Higgyenek nekem!

– Elhiszem, hogy valamit látott itt – mondta Agatha a követ tanulmányozva –, de tapasztalatom szerint a holttestek nem szoktak felkelni és elsétálni. Pontosan mit látott? Milyen közel volt a kőhöz?

– Egy férfit láttam, meztelenül, összegömbölyödve, az arca pedig a két keze közé volt temetve – felelte Edward, és továbbra is körbe-körbe járt a tekintete, mintha a holttest feltűnhetne valamelyik fa tövében vagy egy páfránybokorban. – Onnan tudom, hogy halott volt, mert a koponyája hátul be volt zúzva, a haja csupa ragacs a vértől, és amikor odanyúltam, és megérintettem a vállát, jéghideg volt.

– A kő viszont nem hideg – fektette a kezét Agatha a Magányos Katonára –, és itt egy nedves folt a közepén. Egy kis víztócsa.

– Hogy lehet vizes? – vetette fel Toni. – Napok óta nem esett.

– Nehéz ennyi levél meg gizgaz között lábnyomokra lelni – vizsgálgatta Agatha a kőtömb körül a talajt –, de úgy tűnik, mintha ez itt keréknyom lenne.

– Egyetlen keréknyom? – vonta össze Toni a szemöldökét. – Talán egy motorbiciklié?

– Nem hallottam motorzúgást – mondta Edward. – Egyetlen dolog ijesztett meg: egy mobiltelefon csörgése hallatszott valahonnan távolabbról, amikor megérintettem a testet. Nyilvánvalóan nem az én telefonom volt.

– Se zsebek… – jegyezte meg Toni.

– Se nadrág – tette hozzá Agatha.

– Arra gondoltam, hogy a gyilkosok talán itt ólálkodnak a fák között, úgyhogy elfutottam – folytatta Edward. – Arrafelé – mutatta. – Ki a sűrűből, aztán átmásztam egy kerítésen, és kirohantam az útra.

– Van még innen kivezető másik út? – kérdezte Agatha.

– Kell lennie – töprengett Edward –, nem tudom biztosan. Csak párszor jártam még itt, és mindig arra mentem vissza a faházhoz, ahonnan jöttem.

– Sok ösvény van a fák között – szólalt meg Toni a telefonja képernyőjét tanulmányozva, miután megnyitott egy térképalkalmazást. Előbb-utóbb abba az autóútba futnak bele, amin mi is jöttünk, meg még kisebb utakba, amelyek Mircesterbe vezetnek.

– Tehát bárki rejtőzött a fák között és figyelte magát – töprengett Agatha a tisztást körülölelő fákat tanulmányozva –, eltűnhetett innen úgy, hogy nem kellett a faház felé távoznia, és úgy, hogy mi nem láttuk meg.

– De ha valaki úgy döntött, itt rak le egy hullát – ráncolta a homlokát Toni –, miért vitte el azután?

– Talán nem itt akarták hagyni – mondta Agatha, még mindig a fákat méregetve. – Talán megzavarta őket a meztelen Eddie, és elrejtőztek, amíg ő eltűnt innen. Aztán elmozdították a testet, és elvitték például… oda, abba a sűrű bozótosba – mutatott egy irányba Agatha. – Az úgy tűnik, mint…

– …egy hulla eltüntetésére alkalmas hely? – fejezete be Toni, aztán Agatha és Edward zavart tekintetét látva megvonta a vállát, és hozzátette: – Mindig ezt mondja.

– Nem mondom mindig ezt! – csattant fel Agatha.

– Dehogynem – erősködött Toni. – Ahányszor elhajtunk egy…

– Menj, vess rá egy pillantást – szakította félbe Agatha Tonit. Aztán felemelte fél lábát, hogy megvillantsa makulátlanul kifestett lábkörmeit. – Tegnap pedikűröztettem. Eddig túlélte a lakk, de nem teszem tönkre azzal, hogy begázolok oda.

Toni és Edward áttörtek a páfrányok és vadszederbokrok szövevényén, majd megálltak azon a helyen, ahol a fák alatt egy rododendron-csoportosulás terpeszkedett. Toni felvett egy botot, hogy átvizsgálhassa az aljnövényzetet, közben a telefonjával világította meg a nedves bozótos legsötétebb részeit.

– Nincs itt semmi, Agatha! – kiáltotta a kő felé, amelyet Agatha most szandáltartónak használt, aztán a lány a főnöke mögé mutatott, a fákon túl az uszoda irányába, és így szólt: – Arról viszont veszély közeleg!

Agatha megfordult, és Wilkes főfelügyelő összetéveszthetetlen alakját pillantotta meg, amint feléjük masírozik a gyepen át. Seszínű, szürkés-barnás árnyalatú öltönye tökéletesen illett őszülő hajához és sápadt ábrázatához. Agathának feltűnt, hogy ha Wilkes elfeküdne az erdei talajon, senki észre sem venné. Tökéletesen összeolvadna az ágak és az avar rothadozó maradványaival, és talán sosem látnák többé. Most azonban sajnos nagyon is látható volt. A magas, szikár fickót még ezen a ragyogó nyári napon is lesújtó ború lengte körül. Mélyen ülő szeme fölött ráncba szaladt a homloka, ahogy kiszúrta Agathát.

– Mit művel maga itt? – vakkantotta.

– Ugyanazt, amit maga – felelte Agatha. – Egy holttestet keresek.

– Ez rendőrségi ügy – vágta rá Wilkes, hátrapillantva az úszómedence irányába, ahonnan két egyenruhás rendőrtiszt kocogott feléjük. Intett nekik, hogy siessenek. – Az egyik beosztottam felveszi a vallomását, aztán mehetnek.

– Vallomást, miről? – kérdezte Agatha. – Nem látom, hogy bármiféle bűncselekmény történt volna.

– Azt én döntöm el, nem maga – felelte kurtán Wilkes. – Hol az a személy, aki megtalálta a holttestet?

– Az a fiatalember a rövidnadrágban – mutatott Agatha Edwardra, aki épp a bozótosból csörtettet vissza Tonival –, de úgy látszik, a hulla, amit látott, időközben eltűnt.

– Miről beszél maga? – csattant fel Wilkes. – Hogy tűnhet el egy élettelen test?

– Ha jól értettem, itt hevert ezen a tömbön – hajolt a kő fölé Agatha a felszínt vizsgálgatva –, de mire mi ideértünk, már csak egy kis víztócsát találtunk rajta. Mostanra viszont már az is felszáradt.

– Nevetséges! – horkant fel Wilkes. – A hullák nem párolognak el egyszerűen, mint a víz.

– Tudom, mit láttam – szólt közbe Edward. – Egy férfi volt az, bezúzott koponyával. Halálra rémisztett egy telefoncsörgés, ami a bokrok közül hallatszott, aztán elfutottam, hogy segítséget találjak.

– Le kell zárnia a területet, és kiküldenie a helyszínelőket – mondta Agatha. – Kell, hogy legyenek ujjlenyomatok valahol, és…

– Semmi ilyesmire nincs szükség! – közölte Wilkes, és egy mozdulattal mintegy aláhúzta a válaszát. – Ne akarja nekem elmagyarázni, mi a dolgom, Mrs. Raisin.

– Ahogy arra már oly sok példa volt a múltban, főfelügyelő úr – mondta Agatha állát felszegve és karját összefonva –, valakinek csak el kell magyaráznia ezt magának.

– Nincs elpazarolni való erőforrásunk egy olyan ügyre, ami nyilvánvalóan valami ízetlen tréfa – közölte Wilkes komoran. – Az állomány fele eltávozást kapott, hogy részt vegyen Wong őrmester és Peterson nyomozó esküvőjén.

– Felteszem, magát nem hívták meg… – Agatha hamiskás mosolyt villantott Wilkesre, majd levette a szandálját a kőről. – Tonival mi épp oda tartunk.

– Csodás nap egy esküvőhöz! – A mély, erőteljes hang a faház irányából jött.

Agatha és Wilkes megfordultak, és egy sötét hajú férfit láttak közeledni. Agatha úgy saccolta, a negyvenes évei vége felé járhat. Wilkesnél alacsonyabb volt, de erőteljesebb testfelépítésű, széles vállal, jól kirajzolódó izomzattal. Átható tekintet, kék szem, barna bőr, állán egy bonszájmetsző precizitásával nyírt szakáll. A szőrzete más testrészein egyébként igen gondozottnak látszott, a művészi trimmelés a legelőnyösebb látványt igyekezett kihozni az amúgy is megnyerő fizikumból. Agatha azért vehette szemügyre ilyen alaposan a férfi testi attribútumait, mivel, akárcsak Edward, ez a fickó is anyaszült meztelenül kocogott feléjük. Az ifjú Edwarddal ellentétben azonban a szakállast körüllengte az érett férfiak nyugalma. A belőle sugárzó magabiztosságot Agatha csábítóan vonzónak találta, még a szakáll ellenére is. Sosem kedvelte az arcszőrzetet. Hirtelen késztetést érzett, hogy ellenőrizze a rúzsát, de inkább egy erősebb hasbehúzás mellett döntött, hogy feszes látványt keltsen.

– Mit gondol, hol van maga, ember? – kiáltott rá a férfira Wilkes. – Azonnal vegyen magára valamit!

– Nem hajlok rá, hogy most rögtön felöltözzek – felelte a férfi.

– Még hogy nem hajl… Gittins! – ordított Wilkes az egyik egyenruhás tisztnek, hisztérikus dühvel közelebb intve őt. – Tartóztassa le a fickót!

– Ööö… milyen váddal, uram? – kérdezte a közrendőr.

– 2003-as törvény, hatvanhatos paragrafus, szexuális kihágások, megbotránkozást és zavart keltő magamutogatás – idézte Wilkes hűvösen a vonatkozó szabályozást.

– Őket is letartóztatja? – kérdezte Agatha, állával a pázsit felé bökve, ahol mindenféle korú, formájú, méretű meztelen férfiak és nők kisebb hada gyülekezett, és úgy néztek ki, mint valami jó húsban lévő szoborcsoport. Ahogy megpillantotta a ruhátlan hordát, Wilkesnek leesett az álla.

– A dolog úgy áll, uram – szólalt meg Gittins közrendőr –, hogy ez itt egy naturista klub, úgyhogy bárkinek engedélyezett, hogy így járkáljon.

– Köszönöm, Ian – bólintott hálásan Gittins felé a szakállas fickó.

– Maga ismeri ezt az embert, Gittins? – pillantott szigorúan Wilkes legfiatalabb beosztottjára.

– Ó, igen, uram – sietett a válasszal a rendőr. – Jasper Crane-t mindenki ismeri. Ő az elnökünk.

– Az elnökÜNK? – döbbent meg Wilkes. – Úgy érti, maga…

– Pontosan, főfelügyelő úr – vágta rá Jasper szélesen mosollyal. – Ian is klubtag. Részt veszel a barbecue-n, Ian?

– Igen, jövök az asszonnyal, amint letettem a szolgálatot – mondta Gittins, azzal levette a rendőrsapkát, hogy legyezze magát egy kicsit, és megmozgatta vaskos golyóálló mellényét, hogy átjárja a levegő. – Alig várom, hogy megmártózzam a medencében.

– Hát – morgott Wilkes –, örülök, hogy ennek nem leszek a szemtanúja. Aztán emeltebb hangon folytatta: – Oszlassa fel a kis barátai gyülekezetét, Gittins, maga pedig – bökött a másik rendőrre – nézzen körül alaposan, keressen bármiféle gyanús jelet, aztán vegye fel a bejelentő vallomását. Én visszamegyek az irodába.

– Ennyi? – nézett rá Agatha. – Nem indít vizsgálatot?

– Bármit látott is a rövidnadrágos barátja – mondta Wilkes –, feltételezve, hogy nem ment el a józan esze és nem hallucinált, az bizonyára egy durva tréfa volt, amit a nudista kispajtásai űztek vele. Ha szükségem lenne a vallomására, Mrs. Raisin, mindig tudom, hol találom. Csak a zűrzavart kell keresnem, és maga a közelben lesz.

– Magát még könnyebb megtalálni – mélyesztette maciszemét Agatha Wilkesbe. – Csak fel kell fordítanom a legközelebbi követ, és ott fog csúszni-mászni alatta.

A főfelügyelő egy krákogásfélét hallatott, aztán elmasírozott a faház felé. Két apró termetű, középkorú nő mellett süvített el, akik az ellenkező irányba tartottak. Mindketten laza, aranyszínű asztrológiai szimbólumokkal hímzett kaftánt viseltek. Jasperhez siettek, és egy fekete selyemköntöst nyújtottak át neki.

– Gondoltuk, hasznát venné, amíg a prűdekkel beszél – mondták.

– Köszönöm, hölgyeim – mosolygott rájuk kedvesen a férfi, és magára dobta a köntöst. Tüzes napkorongok, világító bolygók és csillagok, valamint süvítő üstökösök díszítették. A köntösön nem voltak rögzítésre szolgáló gombok vagy pántok, de a szélei épp középen találkoztak, és elfedték Jaspert ott, ahol kellett. A nők meghajoltak, aztán távoztak arra, amerről jöttek. A pázsitot elérve ledobták a kaftánjukat.

– Prűdekkel? – húzta fel Agatha a szemöldökét.

– Ó, ez csak egy tréfás kifejezés, amikor textiles látogatóink vannak a klubban – kacagott Jasper. – Magunkra „pőrékként” utalunk, a ruhásokra „prűdekként”. Akik túl prűdek, hogy ledobják a ruhát, érti…

– Igen, értem – mondta Agatha, és egy csöppet kimeresztette a tüskéit. – Nem hiszem, hogy valaha is tituláltak volna már prűdnek.

– Kérem, ne vegye sértésnek. A legnagyobb örömmel látjuk önt és a barátait, amikor csak kedvük tartja ellátogatni hozzánk. – Jasper széles mozdulattal a klubház felé intett. Az ujjatlan selyemköntös elmozdult a könyöke felé, középen szétnyílt, újra Agatha szeme elé tárva azt, ami egyszer már takarásba került. Hirtelen feleszmélt, hogy hosszabban bámul a kelleténél, mire gyorsan elkapta a tekintetét.

– Semmi baj nincs azzal, ha néz – mondta finoman a férfi. – Mindannyian nézzük egymást, összehasonlítjuk, amit látunk – ez az emberi természet része. Mi pedig, végtére is, naturisták vagyunk. Egy dolgot nem teszünk: nem ítélkezünk.

– Ez igazán… megnyugtató – felelte Agatha.

– Agatha, most már tényleg mennünk kéne – szólalt meg Toni az órájára nézve.

– Á, igen, az esküvő – mondta Jasper. – Ha megengedik, elkísérem önöket a klubházig.

– Szeretnék még pár szót váltani Edwarddal – mondta Agatha, azzal átment a kő túloldalára a fiatalemberhez és Tonihoz.

– Borzasztóan sajnálom ezt az egészet, Mrs. Raisin – szabadkozott Edward –, de tényleg láttam azt a holttestet itt, a kövön. Nem kitaláltam. Most viszont úgy érzem, csak az idejét pazaroltam.

– Nem szeretem, ha tréfát űznek velem – jegyezte meg Agatha szárazon –, és ha ezt tette, garantálom, hogy meg fogja bánni.

Edward a földet nézte, és úgy csiszatolta a lábával a talajt, mint egy haszontalan kisdiák az iskolaigazgató előtt.

– De nem hiszem, hogy itt erről lenne szó – folytatta Agatha. – Szerintem maga igazat beszél, még ha nem is utal semmilyen bizonyíték bűncselekményre – brutális gyilkosságra biztosan nem. Egy rejtéllyel állunk szemben, én pedig utálom megoldatlanul hagyni a rejtélyeket.

– Mi majd segítünk felgöngyölíteni, mi történt itt, igaz, Agatha? – ajánlkozott Toni mohón. – Kiderítjük a meztelen igazságot, Edward.

– Nos… hát, igen, természetesen – hagyta annyiban Agatha, kicsit meghökkenve Toni nagy lelkesedésétől. – Ha a rendőrségen felvették a vallomását, mindenképpen kérjen egy példányt a leiratból. Akkor legalább közösen végigmehetünk rajta, hogy is voltak a dolgok.

Edward megköszönte, hogy ilyen megértőek, aztán Tonival együtt követték Agathát és Jaspert a klubházhoz. Azóta még több ember érkezett az összejövetelre, nyüzsgő méhkassá változtatva a kertet és a medence környékét. Buzgó kertészek – egy szál erős kesztyűben – csipkedték az elszáradt rózsafejeket, nyírták a területet övező sövényt, lehalászták a vízfelszínről a leveleket és bogarakat, felsöpörték a teraszt. Agatha még életében nem látott ennyi meztelen embert. Mosolyogtak és integettek, ahogy elhaladt mellettük, amitől egyszerre érezte magát szívesen látott vendégnek és totálisan oda nem illőnek.

– Teljesen önfenntartók vagyunk – magyarázta Jasper. – Az élet minden területéről vannak tagjaink, a vízvezeték-szerelőtől a könyvelőn át az orvosig és, mint már tudja, rendőrtisztig.

Ismét a két nő jött velük szembe, akik korábban odavitték Jaspernek a köntöst, csak ezúttal a kaftánjuk nélkül. Szinte teljesen egyforma barna hajuk és hasonló alkatuk miatt Agathának kétsége sem volt, hogy testvérek.

– A jégkrém a fagyasztóban van, Jasper – jelentette egyikük.

– A kenyér a sütőben – tette hozzá a másik.

Jasper megköszönte nekik, a nők ismét meghajoltak, majd maguk is csatlakoztak a kertészkedőkhöz.

– Miért hajolnak meg mindig? – kérdezte Agatha. – Maga az elnök, értem, de a meghajlás azért egy kicsit sok… Úgy értem, elég megalázó.

– Ők a szolgálóim – felelte Jasper, majd Agatha megvető arckifejezése láttán hahotázni kezdett. – Ne aggódjon, Mrs. Raisin, ez csak egy kis tréfa, igazából a játék része. Néhány tagunk részt vesz szerda esténként egy fantasy-szerepjátékon: angyalok, démonok, boszorkányok és mágusok egy nagy vetélkedőben.

– Akkor ez megmagyarázza az öltözőajtók feliratait – jegyezte meg Agatha.

– Pontosan – bólintott Jasper. – Én egy amolyan démoni ceremóniamester szerepét játszom; kitalálom a cselekmény menetét, amelynek során a résztvevők különféle bűnjelekre bukkannak. Az egész egy nagy verseny, a végén látványos fináléval: svédasztalos vacsora, tánc, tűzijáték. Még a Magányos Katonának is szerepe lesz. Eljöhetnének.

– Én mindig az a fajta lány voltam, aki felöltözni szeret a partikra, nem pedig… nos, khm… levetkőzni.

– Akkor élvezni fogja – mosolygott Jasper. – Mindenki beöltözik valaminek, a jelmezek lenyűgözőek. Némelyik – tette hozzá csillogó szemmel – inkább csak testfestésből és csillámporból áll, de a többség sok energiát fektet bele, hogy földöntúli jelmezeket készítsen magának. Fergeteges este lesz – csatlakozhatna!

– Még meggondolom – mondta Agatha, és lehajolt, hogy belelépjen a jobb szandáljába. A balhoz Jasper a karját nyújtotta, amire Agatha rátámaszkodhatott ridiküljét tartó kezével. A férfi karja erős volt és stabil. Agatha megköszönte neki, és elővett egy névjegykártyát a táskájából.

– Maradjunk kapcsolatban. A játékot záró gálaestjük igazán… különlegesnek hangzik.