Kertész Edina

Magda menekülése

Kertész Edina

MAGDA
menekülése

ATHENAEUM

© Kertész Edina, 2025

© Athenaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 559 3

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Peiker Éva

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Maminak és Mamunak

Prológus

Egy nő lábánál fekszem, aki  letérdel mellém, a karjába vesz, és ringatni kezd. Lehunyom a szemem, és érzem, ahogy lassan átjár az érzés, hogy biztonságban vagyok. Melegben és biztonságban, ahogy már évek vagy talán évtizedek óta nem éreztem magam. Mikor tűnt el a biztonság az életemből, mióta érzem úgy, hogy egyedül vagyok, kivetve a világba, és még magamra sem számíthatok?

Nem tudom felidézni a pillanatot, a világba kivetettségem kezdetének pillanatát, csak azt tudom, hogy már hosszú ideje menekülök előle.

A nő megkérdezi, jó-e így, és lassan, behunyt szemmel bólintok.

Megfeledkezem mindenről, arról, hogy ez a nő nem az anyám. Nem tudom, hogy az anyám valaha ringatott-e így engem.

A fiatal srác, aki az apámat képviseli, csak áll a szőnyeg szélén. A szünetben elmondta, hogy táncművész. A saját problémája miatt jött ide, ahogy én is. Egy kicsit hasonlít apámra, nem az arcvonásai, hanem a szeme kíváncsi csillogása miatt. Régen az én apámnak is így csillogott a szeme, aztán kihunyt belőle a fény, de arra a pillanatra sem emlékszem. Hallom, ahogy megreccsen a fiú alatt a padló, áthelyezte a testsúlyát egyik lábáról a másikra, mert régóta, nagyon régóta áll ott. És én régóta fekszem az idegen nő ölében, akinek a ringatása annyira megnyugtat, hogy el tudnék aludni itt, a vörös-kék-sárga geometriai mintás szőnyegen.

Nem tudom, mi történik vagy miért ez történik, csak azt érzem, hogy képtelen vagyok megmozdulni.

Eredetileg nem is az anyám, hanem Emőke miatt jöttem el ide. Kettesben leltároztunk a hétvégén, én sorra levettem a polcról a könyveket, bediktáltam az első lapon lévő azonosító számot, ő pedig ellenőrizte az adatokat a számítógépen. Közben alkalmunk nyílt beszélgetni is. Örültem, hogy kettesben lehetek vele. Már akkor felfigyeltem rá, amikor az elbeszélgetésre jöttem, hogy bemutassam a könyvtári képesítésemről kiállított bizonyítványt. Persze látásból már előtte is ismertük egymást. Egy ilyen kisvárosban az ember hamar szerez ismerősöket. Ők is felfigyelnek az újonnan érkezettekre, és nekem is könnyebb megjegyeznem a többször látott arcokat.

Amíg a városban dolgoztam, nem volt olyan nap, hogy ismerős arcokat lássak. A buszon, a metrón, az aluljárón áthaladva mindennap legalább hatszázötven emberrel találkoztam, ennyire becsülöm a számukat. Nagy ritkán rémlett csak egy-egy arc vagy jellegzetes kabát, az esetek többségében vadidegenekhez kellett préselődnöm, a hátamban éreznem a vállukat vagy az oldalamban a karjukat. Idegen testekhez szorultam oda minden reggel. Sokszor képzelődtem arról, hogy megszólítok valakit, akit már azelőtt is láttam, és elbeszélgetünk. Csak úgy, a munkahely felé utazva a buszon, semmiségekről. Persze soha nem tudtam összeszedni a bátorságomat. Elnéztem valahova a távolba, ahol a tekintetem nem ütközik idegen tekintetek sugarába. Minden tekintet így kerülte egymást, állandó feszültségben, nehogy összeakadjanak. Úgy képzeltem el, a busz légterét pillantásokból létrejött piros lézerszálak szabdalják, mint az akciófilmekben.

Itt, a kisvárosban más, itt belenézünk egymás szemébe. Végigsétálok az utcán, és köszöngetek ide-oda. Ezt a barna, mozgékony nőt a pékségből ismerem, az a testes, rokonszenves nő a fiam osztálytársának az anyukája, ez a férfi pedig mindig mustársárga melegítőfölsőben jár, télvíz idején is.

Egy idő után egyre több ismerősöm akad. Az olvasók is, akik a könyvtárba járnak, megszólítanak, rám köszönnek, váltunk egy-két szót az időjárásról.

Emőkében az is tetszik, hogy ő is a városból jön, ugyanattól menekült el, amitől én. Mégsem vagyunk egyformák. Őt nem törte meg a menekülés. Erőt merített belőle. Más miatt is irigylem, a magabiztosságáért, a kiegyensúlyozottságáért. Az irigység nem is jó szó. Előre örülök, hogy találkozni fogunk.

Amikor leltároztunk, akkor került szóba valahogy a foglalkozás, amit vezet. Havonta egyszer tart egy foglalkozást, kilenc-tíz emberrel. Lehet vinni valamilyen problémát vagy kérdést, és azt dolgozza fel a csoport.

Eljátsszuk azoknak a szerepét, akik a legfontosabbak az életünkben. A múltkor a szőke, szemüveges nő testvérét játszottam el; két éve nem állnak szóba egymással. Mi sem beszéltünk az alacsony mennyezetű teremben, de azt el tudtam neki mondani, mennyire haragszom rá. Azaz nem én haragszom, hanem a testvére, akit megszemélyesítettem. Innentől kezdve már az ő dolga, mit tesz. Elmegy-e a nővéréhez megbeszélni, ami történt, vagy sem. Mi csak felfedtük a gondok és bajok mélyen rejlő gócait. Így mondta Emőke, nekem meg a múltkori gyökérkezelés jutott eszembe a fogorvosnál. Annál talán nincs is kellemetlenebb dolog, mint amikor azzal a hosszú, vékony tűvel mélyen lenyúlnak az ember ínyébe. Ennél még az is jobb, ha valaki két évig nem áll szóba a testvérével. Én legalábbis ezt gondoltam akkor.

Emőke szerint a család történetét úgy kell elképzelni, mint valami szép szőttest. Minden egyes családtag egy színes szál benne, ezekből a színekből adódik ki végül a szőttes mintája. Valahogy úgy magyarázta, hogy ahogy a szőttes szálai összefonódnak, úgy hatnak egymásra a sorsok is. Nem igazán értem, hogy lehetséges ez, mert Emőke szerint akkor is hatással van ránk egy felmenőnk sorsa, ha nincs is róla tudomásunk, a szőttes mintája akkor is kijön.

Azt hittem, Emőke miatt jöttem ide, de most, amikor a szőke, szemüveges nő karjában fekszem, már tudom, hogy nem.

Azért jöttem, hogy kiderítsem, mi elől menekülök.

Nem, ez sem pontos.

Az anyám és az apám miatt jöttem ide.

Emőke vár még, aztán, mikor egyikünk sem mozdul, halkan megszólal. Amit mond, az csak később nyer értelmet, most nem is igazán fogom fel. Csak megkönnyebbülést érzek, hogy felállhatok a szőnyegről.

A szőke, szemüveges nő elém lép, és azt mondja, visszaadja nekem a szerepet, aminek az eljátszásával megbíztam.

Az anyám volt egy időre, a fiatal táncművész fiú pedig az apám.

Most már újra idegenek, akikkel a szünetben néhány semleges szót váltunk az időjárásról.

Este aztán könnyű, mély álmom van, pedig azt gondolná az ember, hogy az ilyen foglalkozásokon felszakad valami. De bennem nem akkor szakad fel, hanem később, napok múlva. Nem is gondolok arra, ami történt, egészen addig, míg meg nem találjuk azt a papírdobozt a levelekkel meg a gépelt kézirattal.

Akkor kezdek el kutatni, és az anyám és apám története mögül felsejlik egy másik történet. Magda menekülésének története.

* * *

– Nem érdemes számolni, de ez már a hatvanharmadik együtt töltött karácsonyunk – mondta Mamu, Józsi bácsi meg csak hümmögött. – Neked ez persze semmit sem jelent, világéletedben magasról tettél az ilyesmire.

Mamu még tűzforrón bekanalazta a levest, és most várt, amíg a többiek is befejezik végre, élő szemrehányásként, egyenes derékkal ülve az asztal mellett.

A tartása meg az eleven tekintete miatt letagadhatott volna vagy tíz évet. Ősz, rövid frizurája persze elárulta a korát, meg a ráncai is, a szája sarkából indulók és a szeme körüliek. Élénk, szúrós és mindig elégedetlen tekintete azonban rácáfolt a ráncaira.

Csak ha feláll, akkor lehetett volna pontosabban megsaccolni a korát, mert dagadt lábain – amelyek már csak a posztópapucsot viselték el, most mégis szűk, barna félcipőt húzott rájuk – nehézkesen, csoszogva járt, minduntalan a bútorok sarkába kapaszkodva.

– Hogy mit át nem éltünk együtt, te atyaúristen! Kezdjük ott, hogy mikor te megszülettél, és én még csak kilencéves kislány voltam, skarláttal három hónapig a kórházban feküdtem. A mama mindennap bejött hozzám, de csak az üvegablakon át nézhettük egymást. Amikor végre eljöhettem, azzal fogadott, hogy nagy meglepetés vár rám otthon.

Józsi hallgatott.

– Biztos voltam benne, hogy megkapom azt a szép, arany hajú babát, ami akkora volt, mint én, annyira vágytam rá, mint még soha, semmire. Hát otthon meg is kaptam a babát, de nem azt a szépet, hanem egy másikat, egy vörös arcú, ordító csecsemőt, fehér pólyában.

Józsi is végzett a levessel, letette a kanalat, és hátradőlt a széken.

– Mennyit tologattam a babakocsidat abban a szűk prolilakásban, be a konyhába, ki a hosszú, sötét előszobába, aztán vissza, hogy elaludj! De te csak ordítottál. Én meg egyre dühösebb lettem, hát úgy odadöccentettem a kerekeket a küszöbhöz, hogy kifordultál a kocsiból, és pólyástul a kőre zuhantál.

Józsi csak hallgatott. Milliószor hallotta már a történetet.

– Mama úgy elvert, mint még soha addig. Partvisnyéllel csépelt, bekucorodtam a mosogató alá, de ott is elért. Neked persze semmi bajod nem lett, öt perc múlva már vigyorogtál a babakocsiban. Mindig is ilyen voltál, ha baj ért, felálltál, megráztad magad. Amikor büntetést kaptunk, még le sem ért a térded a kukoricára, már fel is pattantál, hogy bocsásson meg, édesanyám. Én meg térdeltem inkább órákig, mint hogy bocsánatot kérjek olyasmiért, amit el sem követtem. Azután is te lettél anyánk kedvence, mennyit mosott, főzött rád, kiszolgált, mint egy cseléd, még férfikorodban is!

Józsi nem felelt, az asztalon heverő kenyérmorzsákat csipegette fel két hosszú, csontos ujjával.

Odakint, a balkon kőmellvédjén túl lassan beszürkült. Edit felállt, és felkapcsolta a dívány melletti állólámpát, aztán bement a tenyérnyi konyhába, hogy kihozza a tálra készített halszeleteket. A kislány a díszpárnákkal magasított ülőhelyen igyekezett elérni a tányérját. Négyen ültek az asztalnál: Mamu, az unokája, András, az ő kislánya meg Józsi bácsi.

Mamu így három generáción nézhetett végig, egészen a dédunokájáig, három, egyenesen a saját méhéből fakadó generáción. De a legtöbbször csak egyre figyelt, pont arra, amelyik hiányzott a sorból, vagyis nem volt jelen az asztalnál.

Csak egyvalakire gondolt mindig.

Arra, aki rögtön ugrott, amint Mamu bekanalazta a forró levest, és már hozta is a következő fogást; nem várta meg, hogy az asztalnál ülők kínjukban a terítőn heverő morzsákra fanyalodjanak.

A hiánya akkor is feltűnt az asztal körül, ha zsúfoltan ültek. Ő nem is foglalt volna helyet talán, csak hozta-vitte volna a tányérokat és tálakat.

A nyüzsgése hiányzott, a jövés-menése. Most is itt lenne még, ha nem menekült volna el.

Az, hogy elmenekült, senkinek sem jutott eszébe. Vagy ha eszébe jutott is volna valakinek, nem mondja ki. Mamu számára a gondolat elfogadhatatlan lett volna, aljas támadás.

Pedig Magdának több menekülési kísérlete is volt az évek során, amelyek rendre meghiúsultak. Újra és újra visszakerült oda, ahonnan elmenekült, mintha egy örvény szippantaná be, akárhogy kalimpál.

Hogy az a valami, ami megakadályozza meneküléseit, nem rajta kívül áll, hanem belőle fakad, talán sejtette. Az is lehet, hogy megbékélt vele, és úgy fogadta el, mint ami eleve elrendeltetett. Néha-néha kalimpálni kezdett az örvényben. Talán pont ezért nem tudott megszabadulni belőle. Azt mondják, ha az ember vesz egy nagy levegőt, és elernyeszti a tagjait, hagyja, hogy beszívja az örvény, akkor az végül ki fogja lökni magából.

Azt hiszem, először akkor érezte, hogy menekülnie kell, amikor az a férfi ránézett a mozi előtt.

Mamu, Józsi és a gyerekek később felbontották a fa alá tett, sötétzöld fenyőkkel díszített papírba csomagolt ajándékokat.

– Megint kidobtál egy csomó pénzt hülyeségre – morogta Józsi, amikor előhúzta a széttépett csomagolópapír alól a fekete, lapos diplomatatáskát. Később hozzátette azt is, hogy vidd innen ezt a szart, Mamu pedig korát meghazudtoló fürgeséggel felállt, kinyitotta a balkonajtót, és egy laza mozdulattal kihajította rajta a táskát.

* * *

A kis csomag a postaládában vár, a torkomban dobogó szívvel veszem ki. A feladó egy angliai név és cím. Hetek óta vártam erre a csomagra. Nem bontom ki azonnal, pedig legszívesebben megtenném, de úgy döntök, majd délután, ha egyedül leszek. Az a néhány óra a könyvtárban hamar eltelik, álmosító tevékenységek között, a csomag csak akkor jut megint az eszembe, amikor már a kerékpárt tekerem. Most viszont rám tör a mohó kíváncsiság, erőteljesen nyomom a pedált, hogy minél előbb hazaérjek, még a szomszéddal sem állok le beszélgetni. Margit néni nyugdíjas, folyton a kis előkertjében szorgoskodik, még ilyenkor is. Éppen apró kerti lámpásokat tesz ki, napelemmel működnek, szürkületkor lágy fénnyel vonják be a csupasz bokrokat. A jelenléte valahogy megnyugtat, de most csak intek neki, és besietek a házba.

Az üvegcse, ami a tasakból előcsúszik, meglepően kicsi. A képen valahogy nagyobbnak látszott, persze nem volt hozzá viszonyítási tárgy, mondjuk, egy gyufásskatulya. Ez az üveg egy gyufásdoboznak nagyjából a fele. Nem igazi parfüm, csak illatminta, azért ilyen kicsi. Nekem így is elég, nem szeretném használni, csak megszagolni.

Tudni akarom, milyen volt Magda illata. Óvatosan letekerem a kis üvegcse apró kupakját, és beleszagolok a kölnibe. Meglepően erős, fűszeres, szinte férfias aroma. A csuklómra pöttyintek belőle, várok egy kicsit, és újra megszagolom. Azt mondják, nincs két egyforma illat, mert az emberek bőre különbözőképpen módosítja őket. Az én bőrömön másmilyen, mint Magda bőrén volt. Megszagolom újra. Talán azt remélem, Magda ettől megelevenedik.

A nagymamám dolgai. Nekem ereklyék. Ami neki hétköznapi tárgy, az számomra muzeális darab. Egy üres púderesdoboz, benne tükörrel, egy fekete muff. Ma már senki sem hord muffot. Röhejes maga a szó is. A Bohéméletben is addig-addig énekelt Mimi a muffjáról, míg ki nem tört belőlem a röhögés. Lajos persze megrovóan nézett rám, hiába magyaráztam neki a szünetben, hogy mégiscsak képtelenség egy elveszett muffról énekelni, hát nem?

Képeslapok, levelek, fényképek.

Magamba szívom az illatát, a nagymamám illatát.

Minden bőrön más és más a kölni illata. Hogy az ő bőrén milyen volt, már sosem fogom megtudni. Nem maradt belőle semmi. Talán csak néhány csont, valahol mélyen a föld alatt.

Nem újították meg a sírját, ki tudja, temettek-e már rá másokat és hogy melyik csont kié lehet. Mindegy is. Egy hajfürt az imakönyvben. Úgy képzelem, ha ilyen sokat gondolok rá, háborgatom. Pihent volna már, én meg a gondolataimmal megzavarom a nyugalmát. Úgy képzelem, ha túl sokat gondolunk a halottakra, nem hagyjuk őket elmúlni. Visszarángatjuk őket létünk posványába.

Gondolkodom, milyen lehetett a nevetése, hogyan szerethetett. Tényleg sikerült-e annyira elcsúfítani, hogy a katonák ne akarják elvinni krumplit pucolni? Vagy csak Mamu szerette volna azt hinni?

Hát nem volt mindegy nekik, hogy csúnya-e felül? Odalent mind egyforma. Ezekkel a gondolatokkal háborgatom az ő pihenését. Próbálok nem gondolni rá, vagy csak kevesebbet. Mondjuk, naponta csak kétszer. Háromszor. Többször. Ha meggyújtok egy gyertyát az emlékére, vajon az is zavarja-e? Vagy szelíd elnézéssel fogadja el a kutakodásaimat? Úgysem fogom megtudni.

Az illatminta megrendelésével kezdődött… Nem is, már a gépelt oldalak szétszedésével. Penészes, dohos lapok, a szélüknél összeragadva, úgy kellett szétfejteni őket, mint az egymásra rétegződött múltbeli történéseket, aprólékos munkával.

A papírdobozt a fiam találta meg a padláson, amikor a régi korcsolyáját kereste. Befagyott a kis mellékág a sportszigeten, oda akart menni csúszkálni a barátaival. Hiába mondtam neki, hogy veszélyes, a víz alatt mozoghatnak melegebb áramlatok is, amelyek fölött vékony a jég, beroppanhat.

A legtöbbször az agyára mehet az aggodalmaskodásom. Nem tehetek róla, folyton arra gondolok, hogy baja eshet, ezért örültem, hogy nem találta meg a korcsolyát. Egy papírdobozt hozott le helyette, letette a konyhaasztalra, beletúrt, elővett egy-egy fényképet, és még nevetett is azon, hogy Magdának olyan volt a frizurája a hetvenes években, mint valami madárfészek.

Hamar elunta aztán, otthagyta a dobozt a konyhaasztalon, és elment biciklizni, hiába mondtam neki, hogy ilyenkor csúszós a pálya, jobban tenné, ha otthon maradna. Sokszor gondolok arra, hogy hamarosan elmegy, én meg itt maradok majd egyedül. Neki ezt nem mondom, tudom, csak legyintene, ne rinyálj már folyton, anyuci.

Puha szürkület terült el odakint, felkapcsoltam a villanyt a konyhában. Ott maradt nekem a doboz, főztem egy kávét, leültem mellé, és arra gondoltam, a legjobb lenne visszavinni a padlásra, a minden terv nélkül feldobált többi kacat közé.

Amikor ideköltöztünk, nem volt se időnk, se kedvünk ahhoz, hogy elrendezzük a dolgainkat. Csak felhajigáltunk mindent, aminek idelent nem volt hely, azóta ott porosodnak.

Erről a dobozról el is feledkeztem; anyuék padlásán találtam néhány éve, egy fekete műszőr muff társaságában, egy narancssárga, Centrum Áruház feliratú nejlonszatyorban. A halála után megmaradt néhány bútor is, meg a porcelánkészlet egyes darabjai, a kecses tejkiöntő és két kis csésze. Ezek sem értékesek, inkább csak afféle ereklyék, Mamu mindig elmondta, ha elővette ezeket, hogy csodák csodájára túlélték a bombázást.

Ez a tejkiöntő meg a két kis csésze maradt csak meg, no meg a zsidó nő bőröndje a szőrmékkel, semmi más. Ilyen az én formám, tette hozzá mindig szomorúan, a más holmija épségben megmaradt, nekünk meg mindenünket elpusztította a bomba.

Megmaradt egy kis, barna műbőr tok is későbbről, a Mamu halála előtti időkből, benne határidőnapló, akkurátusan a születés- és névnapokkal, meg Mamu néhány géppelt írt sora. Rajta tollal: ezt a szöveget írjátok rá a gyászjelentésre, de pontosan. Három felkiáltójel.

Egy kézzel és egy géppel írt szöveg, mindkettő a halála utáni teendőket összegzi praktikusan, kihez kell hivatali ügyekben fordulni, meg a sírra vonatkozó papírokkal kapcsolatban, amelyeket Józsi, az a minősíthetetlenül goromba durva fráter nem tudom, milyen jogon tart magánál, ez áthúzva, a margóra írva, közben elintéződött. A telefonszámlát minden hónap 10-15 közt hozzák és beteszik a földszinti postaládába, fizesd ki, ami esetleg még jön, minden második hónapban a lakbér plusz gáz-villany, ezekre is el van téve pénz a barna borítékban. Megmaradt a bérletigazolványa is, szigorú, vesébe látó pillantással néz ki a fémkarikákkal rögzített fényképről.

A szentképeket gyerekkoromtól fogva gyűjtöttem, a legszebbeket meghagytam, ha érdekli a gyereket, add oda neki, ha nem, tüzeljétek el.

És persze a gépelt kézirat. Amikor átnéztem a papírdobozt, ezzel sem foglalkoztam, túlságosan magamra figyeltem, arra, hogy mi lesz ezután, valahogy össze kell illesztgetnem megint életem széthullott darabjait.

A kézirat tetejére tollal, könnyen gördülő, bátor kézírással rávésték: „Életutamból”, aláhúzva szépen.

Mamu szeretett és tudott is gépelni, német nyelvű levelezőként dolgozott a hivatalban, még hetvenévesen, a nyugdíjazása után is visszajárt hetente kétszer-háromszor.

A barátait is mind a munkahelyei révén ismerte meg, haláláig kitartottak mellette. A barátaival, úgy látszik, kedves lehetett, ha így szerették, miközben a családtagjaival világéletében kiállhatatlan volt.

Felköszönteni Klárát, az áll a határidőnaplóban, meg András névnapja.

Még egyszer alaposan megnézem a kézírást, és megüti a szemem valami. A betűk fölé nem két pontot rak, hanem vonást húz. Akárcsak én. A szövetben ismétlődő minta.

A gépelt kézirat csalódás, végigfutom, míg megiszom a kávét.

Hamar megcsömörlöm a szavak között megbújó haragtól. Nem, ez így nem pontos, nem bújik meg, hanem ömlik, árad az oldalakról, rázúdul azokra, akik a legközelebb álltak hozzá, a testvérére meg az unokájára, aki az apám, ezért nem bírom olvasni.

Hogy a gyereked (azaz én) abban a büdös levegőtlen odúban főzzön magának, vagy melegítsen megmaradt moslékot – lehetőleg gázon –, aztán várja meg az aranyos okos szülőket teljesen egyedül akár a sötétben, akár lámpa mellett, mindenképpen be lehet látni, hogy egy gyerek van otthon egyedül. Mondd, nem sül le a képedről a bőr ennyi kegyetlenségtől? Neked nemhogy gyerek, de még kutya meg macska sem szabadna hogy legyen. Mindenkinek elmondom, akivel csak beszélek.

Igaza lett volna? Otthon hagytak egyedül, a sötétben? Azért nem emlékszem, hogy az anyám ringatott volna, mert sosem tette? Egyszer, amikor beszélgettünk, anyu csendesen azt mondta, nagyon szomorú volt a születésem előtt, mert úgy érezte, nem akarok a világra jönni. Talán így volt, és tényleg nem akartam. De az is lehet, hogy éppen a szomorúsága tartott vissza.

Aztán arra gondolok, ez az egész nem is így történt, ahogy Mamu írja. Hiszen boldog gyerekkorom volt, a szüleim szerettek.

Talán Mamu haragja nem innen eredt.

Azért kellett ennyire haragudnia mindenkire, hogy ne gondoljon arra… Hogy eszébe se jusson a lánya, aki akkor már nem élt.

Vagy ha ír is róla, úgy tegyen, mintha szent lett volna, egy különleges, törékeny, csendes lény, a legjobb mind közül.

Hogy eszébe se jusson, Magda menekült; életében háromszor próbálta meg, de ezt már csak én gondolom.

Mamu zsarnok volt, szerethető zsarnok, mindenről és mindenkiről megvolt a véleménye, a legtöbbször persze Magdáról, akinek minden percével el kellett számolnia. A kislány Magdával könnyű dolga volt, csendes volt és szerény, tanult szorgalmasan, tette, amit elvártak tőle. Később, az apró lázadásai időszakában az anyjának valamivel szorosabban kellett fognia a gyeplőt, éppen csak annyira, hogy még ne feszüljön, de túl lazára se ereszkedjék. Erre a legjobb mód a betegség volt, szükség esetén az öngyilkossággal fenyegetőzés, esetleg az, ha a betegség hirtelen halálossá fordult.

A leghatékonyabb eszköznek mégis az bizonyult, ha összefonódik a két élet, apró-cseprő tennivalók szőtték be a hétköznapjaikat akkor is, amikor Magda már férjes asszony volt, saját háztartással. Hozza el a csomagot a mosodából, vigye el javíttatni a fekete cipőt… Vagy éppen Mamu szaladt fel a lakásukba Magda távollétében – volt saját kulcsa a lakáshoz –, bekukkantva a szekrényekbe, mi az, ami azonnali stoppolásra szorul.

Émelyített a régi papírokból áradó tömény, meghatározhatatlan szag, ki kellett mennem egy kicsit az udvarra. Beszívtam a hűvös, tiszta levegőt. Ugatott egy kutya valahol az utcában, Margit néni ablakában kékes fény villódzott. Endi lassan hazajöhetne, gondoltam, már sötét van a pályán, nem látni semmit, a végén még eltéveszti az ugratást, látom magam előtt, ahogy elesik a biciklivel, vérzik a térde.

Fázósan összehúztam magamon a kardigánt, és visszamentem a konyhába. A papírokat visszaraktam a helyükre, talán fel kellene vinni az egészet a padlásra, gondoltam, jobb helyen volt ott, nem is értem, mi dolgom ezzel az egésszel.

Halottak tárgyai között kotorászom, mint egy sírrabló.

A halott után maradt holmik leltára a következő:

276 Ft, azaz kétszázhetvenhat forint

1 db hallókészülék

Ékszere nem volt, lakáskulcsot nem találtunk.

8 db hálóing

2 db kispárna + huzat

4 db konyharuha

3 db törölköző

1 db Helia-D kenőcs

Zsebkendő

1 db pizsamafelső

11 db bugyi

Evőeszköz: 2 kanál + k. kanál

1 villa + 1 kés

1 fésű, 1 fogkefe

1 pár papucs

6 db zsebkendő

1 db bögre + 1 db pohár

2 db szemüveg

1 db bérlet

1 pár papucs

1 db hálókabát

1 db sporttáska

1 db barna retikül

leltározta: Papné

A test után ittmaradt holmik elvesztették rendeltetésüket. A róluk készített lista hiábavaló próbálkozás, annak megkísérlése, hogy értelmet adjon a felesleges dolgoknak és elterelje a figyelmet arról, ami igazán fontos. Arról a most már meztelen testről és még inkább a hozzá kapcsolódó életről, ami valaha betöltötte.

Néhány hét múlva vettem csak elő újra a dobozt, amit a konyhaszekrény aljába löktem, amikor Endi megjött végre.

Akkor is csak amiatt, amit Emőke mondott. Hogy milyen különös, ahogy a család története által alkotott szövetben ismétlődnek a minták. A beszélgetés a nevek témájából indult ki, hogy ki milyen neveket szeret és adna a gyerekének. Akkor gondolkodtam el rajta, hogy az apám nevét adtam a fiamnak.

Olyan ez a név, mint a szövetben ismétlődő minta.

Ez már a foglalkozás után volt. Emőkével azóta nem beszélgettünk a dologról, de most szóba került valahogy Magda. Hogy ő is egyedül maradt az egyetlen fiával, meg én is. Ez is egy ismétlődő minta, amellett, hogy az én fiamat is úgy hívják, mint az övét. Ezen egy kicsit eltöprengtünk, aztán Emőke megismételte azt, amit a foglalkozáson mondott, csak akkor nem figyeltem rá. Hogy a szövetben olykor hibák akadnak, bogok, csomók, amik újra és újra megbontják a minta szabályosságát. És hogy ezek a bogok okozzák, hogy újra és újra ugyanazokat a hibákat követjük el, mint az előttünk élők.

Ezért vettem újra elő a dobozt a konyhaszekrény aljából. Hogy valahogy megkeressem ezeket a bogokat vagy csomókat, és megpróbáljam kioldani őket. És többé ne kövessem el újra és újra ugyanazokat a hibákat.

Ezután hat hónapig nem a konyhaasztalnál ettünk Endivel, hanem bevittük a vacsoránkat a tévé elé. Igazából beszélgetnem kellett volna a fiammal, kifaggatnom, hogy mi volt az iskolában vagy hogy kikkel barátkozik, de a konyhaasztalt beterítették a gépelt lapok, az igazolványok meg a fényképek, nem lehetett leülni mellé és beszélgetni vacsora közben. Meg úgyis azt mondta volna, hogy semmi meg hogy senkivel. Nem bántam, mert jobb volt most nézni a tévét. Hogy neki jobb-e vagy nekem, nem tudom pontosan.

Délutánonként, amíg Endi a szobájában számítógépezett, leültem a konyhaasztal mellé. Lassan elkezdtem élvezni a munkát a régi papírokkal. Egy idő után a gépelt kéziratot is újra elolvastam. Ki tudtam zárni a belőle áradó haragot és gyűlöletet, mert rájöttem valamire. Hogy ez nem harag vagy gyűlölet, hanem kétségbeesett vágy. Egy öregasszony kétségbeesett vágya aziránt, hogy megint szeressék, a halott lánya helyett legalább az unokája.

És ahogy újra és újra elolvastam a gépelt kézirat lapjait, már észre tudtam venni mást is, nemcsak az erős érzelmeket, hanem azt is, ami valójában történt. Az egy-egy mondatban elejtett adatokból lassan kirajzolódott egy történet. Magda története.

Magda voltam megint, mint azon a foglalkozáson, Emőkével. De már nemcsak álltam szótlanul, hanem életre keltem.

Ez a Magda az elmémben született újjá, néhány gépelt sorból, fényképből és két hanglemezből, egy zeneakadémiai leckekönyvből meg egy-két emlékfoszlányból, amit egy négyéves kislány emlékezete – az enyém – megőrzött vagy eltorzított.

Négy levélből, amelyeket elolvasva hasmenésem lett az izgatottságtól. Az első levél 1944-ből származik, és egy bizonyos Pierre-nek szól. Senki nem tudott a családban semmiféle Pierre-ről és semmiféle 1944-es szerelemről.

Ezért találtam ki ezt a történetet, hogy megtudjam, ki volt az a Pierre. És hogy megtudjam, ki volt Magda. Hogy megtudjam, mi elől menekült, és hogy én mi elől menekülök.

Ezt a történetet én találtam ki, és általa megismertem a saját történetemet.

1. fejezet

A sarokház óceánjáróként magasodott az előtte összefutó utcák fölé. Alkotás Filmszínház, hirdette a homokzaton a neonfelirat, alatta egy plakát női fejet ábrázolt. Magdolna. A súlyos, fekete betűk drámaiságot sugalltak, ahogy a plakátfej távolba révedő tekintete, erősen rúzsozott ajkai is.

A szemközti pályaudvarról vonatfüttyöt és kormos füstöt hozott a szél.

Odabent még nem kezdődött el a vetítés: a hosszú, keskeny terem vetítővásznán sötét kontúrok, fejek, vállak mozogtak. Halk beszélgetés hangja neszezett puhán, egy nő kurtán felnevetett. Valaki savanyúcukrot csomagolt ki zörgős papírjából. Röviddel azután, hogy elsötétedtek a mennyezet lámpái és megjelent a főcím, ismét kitárult az ajtó. Három, fiatal férfi igyekezett a hátsó sorok egyikébe, felállásra kényszerítve azokat, akik már elfoglalták a helyüket. Egyikük, egy csontkeretes szemüveget viselő magas, szőke valamit súgott két barátjának, mire azok hangosan felnevettek. Nyikorogtak alattuk a faülőkék.

Egy nő hátranézett, és rájuk pisszegett.

– Inkább venné le a csúcsos kalapját! Gótikus templomok sem büszkélkedhetnek különbbel – jegyezte meg félhangosan a magas, szőke, szemüveges férfi.

Elhelyezkedtek végre, ám ahelyett, hogy a filmvászonnak szentelték volna figyelmüket, a sorban mellettük ülő két fiatal nőt vették szemügyre, egy alacsony, dundi barnát és hosszú lábú barátnőjét. Pusmogni is kezdtek halkan, és tanácskozásuk eredménye az lett, hogy az iménti szőke férfi, aki megjegyzéssel illette a toronykalapos nőt, helyet cserélt barátjával, Lajossal, így most Lajos került a lányok mellé.

A filmvásznon egy fekete ruhás nő zongorázott. Lajos a jobbján ülő fiatal nőhöz fordult, és suttogva megszólította.

– Mondja csak, nem Chopint játszik ez az asszony?

A nő, meghökkenve az ismeretlen közeledése miatt, tétovázott egy pillanatig, azután súgta csak vissza, bizonyára, mert elnyerte bizalmát a fiatal férfi nyílt tekintete:

– Méghozzá a Tristesse etűdöt.

– Persze, a Tristesse etűd! – bólintott Lajos. – Felismerhettem volna. Jellegzetesen széles ívű ária, gyorsabb középrésszel.

A csúcsos kalapos nő hátrafordult, és rájuk pisszegett. Lajos ijedséget mímelve összerezzent, Magda halkan kuncogott.

Lajos szemügyre vette szomszédja profilját. Apró áll, magasan fekvő pofacsontok, mongolos vágású, barna szem. Barna haja rövidre vágva, ondolálva. Lajos tekintete az apró lakktáskát szorongató, cérnakesztyűs kézre esett, majd a szűk szoknyára.

Nem is figyelt a vásznon zajló drámára, az asszony meg a zeneszerző nászi táncára, s ha megkérdezték volna, miről szólt a film, bajosan tudott volna válaszolni. A vége főcím után lassan fellazultak a széksorok. Az előtérben zsibongott a kifelé igyekvő közönség.

– Micsoda nő volt, öregem! – lelkendezett Lajos a barátjának a filmsztárok plakátjai alatt.

– Mit láthattad azt a sötétben! – jegyezte meg szárazon Lustig, akit dühített korábbi nagylelkűsége. – Ahelyett, hogy a filmre figyeltél volna. Ezért adtál ki négy pengőt a jegyre?

– Hidd el, jobban megérte azokat a lábakat nézni, mint azt a képtelen történetet a szerelmes grófnővel – vágott vissza Lajos.

– Neked is ez a véleményed, Károly? – fordult Lustig a harmadik, eddig szótlan társuk felé. Az alacsony, vézna fiú sötét haja a feje búbján korán gyérülésnek indult.

– Tudod jól, mit gondolok a grófnőkről meg a kompániájukról – válaszolta mogorván. – Ezenfelül a film alaptételével sem értek egyet, miszerint ahol a szerelem virágzik, a zene elsatnyul. A grófnő, miután elhagyta a zeneszerző, nem ült zongorához soha többé. Nem hiszem, hogy a való életben ez így történne. Épp ellenkezőleg: a zene is, mint minden művészet, a szenvedésből fakad, tehát ott burjánzik megint, ahol szerelem már nincs.

– Én pedig úgy gondolom, a zene és a szerelem: egy – mondta Lustig.

A kijáraton túl az utca lassan szürkületbe borult, egy fekete gépkocsi hajtott el előttük. Megálltak egy pillanatra, Lajos cigarettára gyújtott.

Károly lassan válaszolt, rá sem nézve a barátjára.

– Így gondolod, mert nem érted a művészet természetét. A zene a magas művészetek egyike: az igazi művész pedig nem osztja meg az életét a kettő között. Vegyük csak Mozartot, a valaha élt legnagyobb művészt. Mindkettőtök barátságát és öt évemet adnám azért, hogy csak egy napig láthassam és beszélhessek vele.

– Méghogy mindkettőnk barátságát! Talán csak Lajosét! – tettette a felháborodást Lustig. Élcelődését csak Lajos díjazta, Károly ügyet sem vetett rá.

– Igen, igen, mindkettőtökét! – folytatta felhevülten. – Vagy tagadod talán, hogy Mozart a valaha élt legnagyobb művész?

– Mozart zenéje valóban szép – válaszolta Lustig. – De a szépség csupán esztétikai fogalom, az élethez semmi köze. Az emberiséget nem az ilyen kis művészek hordozzák, ezek nem viselnek semmilyen terhet a vállukon.

– Mit mondasz? – fortyant fel Károly. – Mindez, a csodák, amelyeket ő a szívével hozott létre, szerinted csupán esztétika?

– Kevesebb annál. Hiúság.

– Hiúság? Mozartra mondod ezt? – Károly már kiabált. – Kotródj hát! Kotródj innen!

– Ahogy kívánod – felelte Lustig csúfondárosan meghajolva, azzal kezet nyújtott Lajosnak. – Szervusz, humillimusz! Úgyis el akartam még menni a MAC-ba gyakorolni a súlydobást. A hatkilós dobásban konkurálunk Szepivel. – Azzal Lustig zsebrevágott kézzel, fütyörészve elindult.

Ekkor lépett ki a korábban Lajos mellett ülő fiatal nő a bejáraton, barátnője kíséretében. Magda a táskájával babrált. Bepattintotta a zárat, és egyenesen a járda szélén ácsorgó két fiatalemberre esett a tekintete, talán mert Károly, akit az imént jól faképnél hagytak, még fennhangon fortyogott.

– A hülye! Csak vidd a világot a hátadon, brutális Atlasz, idióta súlycipelő! Csak a hat kilogrammos súlyt veszi észre, ez az ő ingerküszöbe. Mozart – hiúság. A hülye! Szegény, drága kis ember, alt hangú még férfikorában is, vallásos és szerelmes. Igen, szerelmes. Pedig amíg élt, nem szerette egy nő sem úgy, ahogy kellett volna. Nem látták a csodát, a szépséget elevenen.

Lajos levett kalappal hajolt meg a lány felé, aki futó mosollyal válaszolt, majd barátnőjébe karolva elsietett.

Lajosék is elindultak lassan távozó barátjuk után.

– Menj csak, hülye torzó, botfüleddel, rögös szíveddel! – csattant fel Károly pillanatnyi hallgatás után, észre sem véve az előbbi közjátékot. – Elárulom, Lajosom, a múltkor Beethovent hallgattunk, ez a szerencsétlen meg sírt. Éktelen haragra gerjedtem, mert tudtam, hogy nem Beethovent értette meg, hanem csak magára figyelt. Ezt nem érti ő, hogy nem magunkra kell figyelnünk. Nos, mondd meg nekem Lajosom, ki a hiúbb kettejük közül? A gyerekférfi (az alt hangú kis boldogtalan) vagy a mi hármasugró szamarunk?

– Magam sem tudom – mosolyodott el Lajos.

Az iménti heves szóváltás nem volt szokatlan a három férfi között. Főleg Károly, ez a lobbanékony, romantikus ábrándokat kergető fiú és Lustig veszett gyakran össze. Lustig, a szoknyabolond, aki körül a mélabú és az életundor felhője lebegett, külsőre is épp az ellentéte volt barátjának. Károly alacsony, barna, míg Lustig magas, szőke. Károly kis fejét jellegtelen vonások, míg Lustigot merész, előreugró orr és gömbölyű, de erős állkapocs jellemezte. Károlyt nyilván dühítette Lustig önelégült magabiztossága, míg Lustig csak leereszkedő jóindulattal mulatott heves vérmérsékletű barátján.

Mind a ketten döntőbírójuknak fogadták el barátjukat, Lajost, ezt a csinos, ábrándos tekintetű fiút, aki egy-egy kedves szóval le tudta őket csitítani, de ha belemelegedett a vitába, szenvedélyesen érvelt a maga igaza mellett.

Együtt végeztek a Bólyai Főreálban, és bár az életük háromfelé ágazott, továbbra is sok időt töltöttek együtt. Vasárnaponként legszívesebben Lajosék lakásán ütöttek tanyát, ahol sakkoztak vagy hosszas, éjszakába nyúló filozófiai, matematikai vagy zenei vitákba bonyolódtak.

Míg Lajos és barátja eltűnt a pályaudvar felé, a két lány a Nagyenyed utcán hazafelé indult. Magda az anyjára gondolt, aki apróra kikérdezi majd a filmről. Szerette kifaggatni, hogy utána ítéletet hozzon a hallottakról. Ítélete sommás volt és azonnali: fellebbezésnek nem volt helye.

Magda tudta, mi az, amit nem fog elmesélni a filmből. A filmbeli Magdolna és annak lánya között pontosan fordított viszonyt érzett, mint amiben ők élnek. Magdolna a filmben nehezen bár, de szabadjára engedte a lányát.

Persze azt sem meséli majd el, hogy egy fiatalember flörtölt vele a nézőtéren. Az anyja nem szerette az ilyesmit.

* * *

Itt a világvége, csak ennyit mondott Lajos nagypapa, mikor meglátogattuk a kórházban. Előttem van most is a kép. Fehér kórházi ágynemű, csíkos pizsama, nagyapám hosszú, ősz haja. Mindig hátra volt simítva, most ziláltan veszi körbe magas homlokát. Odamegyek hozzá, megilletődve, tizennégy éves vagyok, nem tudok mit kezdeni a betegekkel és a kórházakkal. Itt a világvége, eljött, ennyit mond csak.

A gépelt kéziratból hiányzik egy lap, az utolsó előtti. Csak néhány hónap múlva akadok rá véletlenül, a szüleimnél.

Vannak helyek, ahol azonnal megmutatkozik, milyen lelkiállapotban vagyok. Otthon, a megszokott környezetben, a mindennapi teendők között nem is regisztrálom, jókedvvel vagy szomorúan végzem-e a dolgomat, csak teszem, amit kell. Aztán elmegyek valahová, ahol elég néhány percet eltöltenem, és a hely felerősíti a lelkiállapotomat, mint valami antenna.

A szüleim háza ilyen hely. Aznap, amikor ellátogatok hozzájuk és leülök a kerti asztal mellé, rögtön tudom, hogy szomorú vagyok. Ki tudja, mióta: talán napok, talán hetek óta, mindenesetre most váratlan súllyal zuhant rám a lehangoltság. Hogy megfeledkezzek róla, felmegyek a padlásra körülnézni egy kicsit.

A hiányzó lapot itt, a padláson találom meg, egy hivatalos iratokkal teli gyűjtődossziéban, amit találomra lapozok át. Első ránézésre megismerem a 35. oldalt. A dédnagyanyám gépelt kéziratában a 34. oldal után a 36. jött. Nem is tűnt fel a hiány, mert egy mondat véget ért a 34. oldalon (Így összehozott a sors Küllei Ilmával és a nővérével, Liával, aminek kezdetben voltak kedves napos oldalai is, még későbbiekben is alig volt súrlódás, de mióta megöregedtek és eltartási szerződésben élnek, nem lehet velük kibírni, így megszakadt a barátság köztünk, nem először, de remélem, utoljára.), és új mondattal kezdődött a 36.-on. (Még Andrásról írhatnék, de ennek sincs semmi értelme.) A hiányzó oldal így akár mintha nem is lett volna. Most viszont, mikor izgatottan előkapom a paksamétából, kicsúszik az ujjaim közül, és levitorlázik a padlásfeljárón, ahol éppen apám áll. A gépelt lap leereszkedik, egyenesen a lába elé, ő felveszi és beleolvas, aztán szó nélkül átadja. Addigra lekecmeregtem én is a falépcsőn. Apám pillantásában nem látok szemrehányást a kutakodás miatt, csak fáradtságot. Igen, akkor már fénytelen a tekintete.

András születése után nemsokára Lajos amúgy is rossz idegei teljesen felmondták a szolgálatot, mert részben terhelt apától származik, részben pedig feltalálási mániában szenved, s minden éjszakát egy számoló korong feltalálási munkálataival töltött, reggel meg kialvatlanul, fáradtan ment a hivatalába dolgozni. Ez a ronda életvitel Magdám idegeit is teljesen tönkretette, pláne hogy Lajos az idő tájt mindennap azt ajánlotta neki, hogy gyerekkel együtt mindhárman ugorjanak le az emeletről.

A konyhaasztalon szétterített iratok között találtam néhány levelet is, Lajosnak címezve. Lírai hangvételű, romantikusan nagyszabású levelek, tele filozofikus eszmefuttatásokkal. Ahogy átnéztem őket, észrevettem, hogy két feladótól származnak, Lustigtól és Károlytól.

Apránként kibontakozott belőlük egy másik történet, nagyapám, Lajos története, aki, úgy látszik, hajlamot mutatott a felhangolt időszakokkal tarkított melankóliára. Előfordult, hogy a vécébe zárkózott, és órákat töltött ott találmányainak jegyzetelésével vagy hegedüléssel, máskor meg, mint a kórházi ágyán is, révült tompasággal meredt a világba – ugyanazzal a tompasággal, amit apám tekintetében véltem látni –, feladta, mondta apám, már nem akar élni.

Levelek Kassa Lajos karpaszományos honvéd részére, levelek Dániából, 1945-ből, karácsonyi üdvözlet a hetvenes évekből, Kanadából.

Érdekelni kezd a története. Nem tudom, mit keresek pontosan, de úgy érzem, minél többet tudok, annál közelebb jutok a magam történetéhez.

Lekéstem róla, hogy kifaggassam a nagyapámat a történetükről, de talán a barátait még sikerül elérnem.

A Dániából érkezett levelek alatt Lustig aláírása szerepel. Kiderült az is, hogy Lustig, nagyapám barátja műegyetemi építészhallgató volt a háború alatt. Kíváncsi leszek, vajon hogy került Dániába a második világháború végén, hiszen az egyetemi hallgatókat mind besorozták.

Találomra rákeresek a névre az interneten. A hatodik vagy hetedik találat nyomra vezet. Egy dániai kerámiagyár honlapjára kerülök. Igaz, a gyárat lebombázták a háború alatt, de egy lelkes volt munkatárs a helyén alakult múzeumról honlapot készített. Egy fénykép és egy dán szöveg jelenik meg. A fénykép alatt magyar név, Lustig neve. Bedobom a szöveget a fordítóba, és nagy nehezen kihámozom a hevenyészett fordításból az adatokat.

A remény, hogy felvegyem vele a kapcsolatot, elenyészik. Lustig tíz éve meghalt. Lekéstem róla is. E-mailt írok a honlap lelkes szerkesztőjének, aki egy órán belül válaszol. Igen, tényleg náluk dolgozott a háború alatt Lustig és egy másik magyar férfi is, K. S. Zoltán. Egy ideig tartották is a kapcsolatot, de sajnos néhány éve már nem érkezik válasz az e-mailjeire.

Rövid nyomozás után rátalálok egy kanadai honlapra, ahol megtalálom Zoltán nevét és egy e-mail-címet. Írok nekik.

Másnap megérkezik a válasz, egyenesen K. S. Zoltántól. Igen, ő az a magyar férfi, aki Lustiggal töltött el néhány évet a dániai kerámiagyárban. A háború vége felé néhány egyetemi tanszéket kitelepítettek külföldre. Onnan aztán Lustig az ő rábeszélésére emigrált Kanadába. Hogy ismeri-e a nagyapámat? Sajnos, nem.

A levelek másik feladójának, Károlynak a hollétét nem sikerül kiderítenem. Valószínűleg már nincs életben.

Egyetlen esélyem maradt, hogy többet megtudjak nagyapám történetéről: az utolsó felesége. A temetés óta nem láttam. Az arcformája, szeme ugyanolyan, még a frizurája is hasonló. Belépünk a kis, budai lakásba. A hímzett terítővel letakart dívány fejtámláján babák ülnek csipkés, rózsaszín, világoskék rakott szoknyákban, kifejezéstelen arccal merednek rám, amikor megérkezem.

Ilona cigarettára gyújt, apróra kifaggat, férjhez mentem-e, hol élek. Amikor nagyapámra terelem a szót, mosolyog, ritka művelt ember volt, bármit lehetett kérdezni tőle, mindenre tudta a választ. Hogy depressziós lett volna? Nem, ő nem gondolja. Intelligens, okos, széles látókörű ember volt. A levelekről kérdezem, azt hiszem, megsértődik, érezteti, hogy azokhoz nekem semmi közöm, az az ő magánügyük. Igen, meglátogatta egyszer-kétszer egy barátja Kanadából, találkoztak is, de ennél többre nem emlékszik. Magdáról őt ne kérdezzem, semmi köze hozzá. Ő csak azt tartja számon, ami rá és nagypapára vonatkozik. És, ne is haragudjak, de mindez őt nagyon felkavarja, talán jobb lesz, ha nem tartjuk a kapcsolatot.

Megértem őt, eltelt több évtized, mióta nagypapa meghalt, most pedig hirtelen előállok ezzel az egésszel. Megint szégyen önt el, sírrablónak érzem magam, nem is értem, miért ragaszkodom ehhez az egészhez, hogy turkáljak abban, ami már régen elmúlt. Mégis: elkezdtem vagy valami elkezdődött bennem anélkül, hogy irányíthatnám.

* * *

A férjemmel a vége felé már nem jártunk moziba, igaz, máshova sem. Azt hiszem, mindketten megkönnyebbültünk, amikor elhagyott. Azt mondta, szerelmes lett valaki másba. De nem ott kezdődött, hanem még előbb. Már akkor sejthettem volna, amikor elkezdődött a porszívózás-mániája. Reggeliztünk Endivel, ő pedig dühödten porszívózott a lábunk alatt. Használhatatlan, azt hiszem, ezt mondta, használhatatlan vagyok mint feleség és mint anya. Vagy hasznavehetetlen, talán inkább így fogalmazott. Ha már rendet nem tudok tartani, legalább lenne valami normális szakmám, másra is lenne eszem, nem csak a könyveket bújni. A könyvekben nincs semmi hasznos, mondta, semmi, ami jobbá tenné a világot. Az építészek munkája legalább meglátszik, gondoljak csak a hatalmas irodaházakra vagy a hidakra. Amikor elgondolkodtam ezen, beláttam, hogy igaza van. A könyvek csak arra valók, hogy elmeneküljünk a valóság elől. Hidat nem lehet könyvekből építeni.

Egy idő után leszoktam az olvasásról, nehogy azt higgye, hogy menekülni akarok a valóság elől. És azért is, mert ha kinyitottam egy könyvet, bűntudatom támadt.

Szerettem volna használható vagy hasznavehető lenni, ezért az olvasás után felszabaduló időt a házimunkára fordítottam. Naponta lesúroltam a konyhabútort, felporszívóztam és felmostam, kivasaltam a másnapi inget, és rendben a szekrénybe akasztottam. Mégis, nem tudtam szabadulni az érzéstől, hogy a férjem neheztel rám. Minden délután azon kaptam magam, hogy arra gondolok, hogyan engesztelhetném ki. Ha néha megdicsért, a mennyekben éreztem magam, látod, tudsz te, ha akarsz, azt mondta, és megsimogatta a hajamat.

Emőke, amikor megtudta, hogy a nagyapámat és a férjemet is Lajosnak hívták, jelentőségteljesen rám nézett. Egy ideig nem értettem. Ma sem vagyok benne biztos, hogy volna jelentősége ennek. Túl egyszerű lenne a magyarázat. Az ismétlődő minta. A bog, amit ki kell bogozni.

Ha a férjem ebben az időszakban látta volna, hogy néz ki a lakás, nagyon dühös lett volna. Minden estémet a konyhaasztal mellett töltöttem, amit beborítottak a régi iratok, fényképek és igazolványok. Fel kellett volna porszívózni, meleg vacsorát készíteni vagy rendbe tenni a szekrényeket, de valahogy mindez most nem tűnt fontosnak.

Amikor a kisvárosba költöztünk Endivel, és a könyvtárban kezdtem el dolgozni, minden üres percemet olvasással töltöttem. Be akartam pótolni azt az évtizednyi kiesett időt. Az újonnan megjelent könyveknél kezdtem, hogy felvegyem a fonalat, visszafelé haladva az időben. Éjjelente is fennmaradtam, hogy olvashassak. Nehéz volt legyőzni a bűntudatot, ami menetrendszerűen tört rám, amint felcsaptam egy könyv borítóját. Beszívtam a lapok illatát, gyönyörködtem a hasonlatokban, egy-egy szokatlan szórendben.

Újra elkezdtem moziba járni. Minden páros hétvégén, amikor Endi az apjánál volt. A kis mozikat szeretem, azokat, ahol csak néhány széksor van és egy vetítővászon.

Az Alkotás mozit, ami 1911-ben épült, eleve úgy tervezték, hogy a földszintjén filmszínház legyen. Az épület adottságai miatt jellegzetes, hosszú és keskeny, úgynevezett harisnya- vagy csőmozi került ide.

Ide kergették be az orosz katonák Mamut és Magdát, a nagymamámat az ostrom idején.

De akkor kezdtek el kergetni a mozi belsejébe azzal, hogy lovas katonák jönnek a Nagyenyed utcán le és senki nem tartózkodhat kint. Mivel a pincét közben már bezárták a házbeliek (akiknél kellemetlenebb népséget el sem lehet képzelni), ijedtünkben behúzódtunk ketten Magdámmal a mozi belsejébe. Ennek kijárati ajtajai tárva-nyitva voltak, valószínűleg, hogy a katonák könnyebben megtalálják azokat, akiket kerestek. Leültünk egy törött székre vagy padmaradványra összekuporogva, egymást átölelve és vártuk, mi lesz velünk. Szegény kis gyerekem meg is kérdezte tőlem, mikor láttuk a lovon egymásután berohanó fegyveres katonákat „most mi lesz velünk?”, mire csak azt tudtam neki felelni, „most meg fogunk halni édes lelkem”.

A Nagyenyed utcán sétálok lefelé. Nehezen találom csak meg azt az épületet. A moziból mára semmi sem maradt. Egy részvétlen tábla áll csak a valamikori bejárat felett, egy biztosítótársaság kék-fehér táblája. A padmaradvány, amin ők ketten ültek, valahol máshol porlad, a fekete-fehér film, amit itt vetítettek, pedig csak avítt lenyomata egy régi világnak.

* * *