A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Your Voice is All I Hear

Published by Sourcebooks, Inc., Illinois, 2015

Fordította: Gázsity Mila

A könyvet tervezte: Malum Stúdió

Copyright © 2015 by Leah Scheier

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-335-3

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

A szüleimnek

Prológus

Jól kiigazodom az idegklinikán.

Erősen kétlem, hogy ezt több környékbeli lány is elmondhatná magáról, pedig sokan vagyunk, akik alig pár percnyire lakunk a kórház zöldellő, ám valahogy mégis élettelen kertjétől, és akadnak köztünk, akik a nyári szünetekben a kapuja előtt elterülő füves részen piknikeztünk.

Tizedikes koromban év végére már jobban ismertem az Árnyasliget kórházat, mint a saját iskolámat. Tudtam, hogy a biztonsági őrt Carlának hívják, és hogy az épület átadása óta végzi ezt a lehangoló munkát. Ismerős terep volt számomra a formára nyírt bokrokkal teli kert mögötti néptelen ösvény, ahol kivárhattam, mire végre elkezdődik a látogatási idő, és Carla beenged. Emlékezetembe vésődött, hogy milyen Jonah sötétvörös függönyre vetülő árnyékának formája és színe, és pontosan tudtam, hová kell állnom, ha azt akarom, hogy tizenegyedik emeleti ablakából meglásson. Még ilyen messziről is megéreztem, mennyire vált be az aznapi gyógyszeradagja. Ha megszámoltam, hányat lép az árnyéka fel-alá járkálás közben, megjósolhattam, milyen lesz a vele töltött idő.

Az épület minden zugát ismertem, Jonah napirendjét betéve fújtam, ahogy az orvosok nevét, ügyeleti beosztását és a rengeteg egyéb értelmetlen részletet is, amit ő oly aprólékos gonddal körmölt le külön kis jegyzetfüzetébe. Úgy nyújtotta át nekem feljegyzéseit, mintha valami államtitkot tartalmaznának; az egészet a kórházi ágyneműből lehasított csíkokkal fogta össze, amit utána rágógumival is rögzített, megcsócsált Wrigley’s rágó hosszú szálait tekerve körbe-körbe a kis csomagon. A viharvert spirálfüzetet teleírta hónapokon át gyűjtögetett adatokkal: a páciensek neve és kórtörténete, az ápolók telefonszáma, a takarítók műszakváltásának időpontja. Sosem tudtam, honnan szedi ezeket az információmorzsákat, hogy egyáltalán hogyan deríti ki őket. A jelentéktelen semmiségek e véletlenszerűen összeömlesztett halmazában azonban elrejtett egy nekem szóló történetet, egy fogódzót, amelynek segítségével eljuthatok hozzá, egy kódolt üzenetet, amelyről valami oknál fogva azt hitte, hogy egyedül én leszek képes elolvasni. Én voltam az egyetlen, akiben megbízott, az egyetlen, aki nem árulta el. Én voltam az, akit szeretett, az egyetlen, aki hitt neki, még akkor is, amikor a tulajdon anyja behozatta ide, hogy többé már ne szabadulhasson ki.

Most azonban, majdnem három hónappal a kórházba kerülése után, végre felkészültem. Tudtam, hogy oda fogok lépni a biztonsági üveggel védett ablakhoz, belenézek a fáradt őr véreres szemébe, bemondom a nevem, és hogy melyik beteghez jöttem látogatóba, aztán berregést hallok, amit a kinyíló ajtó kattanása követ. Végig fogok menni a fehérre csempézett folyosón, bekopogok az orvosa szobájába, lecsapom az asztalra a doktornő elé a rejtélyes füzetet, elolvastatom és megértetem vele, hogy Jonah mit titkol, felfedem előtte, amire eddig csak én lettem figyelmes.

Végül csak megteszem.

El fogom árulni őt.

1. fejezet

Fél évvel korábban

Megint csak alulmaradtam a magántanulóságról folytatott vitában. Ahogy elvesztettem azokat is, amelyek iskolaváltásról vagy külföldi tanulásról szóltak, pedig legutoljára még a krónikusfáradtság-szindrómát is bevetettem egyfajta szánalmas, egyértelműen kétségbeesett végső próbálkozásként.

Igazság szerint nem is igazán számítottam arra, hogy sikerrel járok. Anya még ki sem mondta, én már tudtam, mi fog elhangzani. Rövidre fogva, a következőkkel érvelt: egyedülálló szülő, nem engedheti meg magának; nem engedheti meg magának ezt sem; nem engedheti meg magának azt sem; nem szenvedsz ilyen betegségben, ahogy semmilyen másikban sem, April, szóval elég ebből a nevetséges viselkedésből, szedd össze a tankönyveidet, és kérlek, ne felejtsd el beállítani az ébresztést, jó éjszakát.

– De nem megy, Kristin nélkül egyszerűen képtelen vagyok – jajgattam előhúzva utolsó és legkomolyabb fegyveremet, az őszinteséget. Ez az üzenet csak eljut hozzá, gondoltam. Mégsem hagyhatja figyelmen kívül, hogy az egyetlen lánya épp lemezteleníti előtte a lelkét. Anyu állandóan arról papolt, hogy osszuk meg egymással az érzéseinket, figyeljek a lelkem szavára, és óvjam magamban a belső gyermeket, meg hasonlók. (Határozottan sok önsegítő könyvet olvas.) Talán ha ráborítok egy baromi nagy adag igazságot és szenvedést, akkor egyéniségfejlődésem örömére ejt pár megtisztító hatású könnycseppet, aztán megengedi, hogy otthon maradjak. – Anyu, kérlek, te is tudod, milyen nehezemre esik barátkozni a gimiben – könyörögtem. – Egyszerűen képtelen lennék holnap visszamenni oda… szükségem van még egy kis időre…

Persze igazán számíthattam volna arra, ami következett. Anya épp a végére ért legújabb kedvenc olvasmányának (Nézz szembe a félelmeiddel, valami híres kuruzsló tollából). Mégis mit képzeltem, mi fog történni? Ha gyorsan előretekerünk úgy fél órát, kiderül, hogy még mindig ugyanott tartunk. A nappali szőnyegén kuporgunk, én már kimerültem, anya még csak most kezdett belemelegedni. Valahol a „vedd fel a harcot a sötét erőkkel” (ugye, anyu, te nem a Fallstaffba jártál?) és a „csomózd el a spirituális köldökzsinórodat” (csomózzam el a spirituális micsodámat?) között megszégyenülve beismertem a vereségemet. Vagy az elcsigázottságomat. Mindegy, az eredmény ugyanaz.

A lényeg: holnap elkezdem a tizedik osztályt (anyut idéztem).

Kapcsolatokat alakítok ki másokkal, és megerősítem belső ellenálló képességemet (újra csak anyu megfogalmazása).

Az lesz belőle, hogy egyedül kucorgok majd a suli ebédlőjében, mindenki úgy viselkedik, mintha leprás lennék, és nyomorultul fogom érezni magam (na, ezek már nyilván a saját szavaim).

2. fejezet

Nem arról van szó, hogy a Fallstaff gimi többi tizedikese a halálomat kívánta volna, vagy bármi ilyet. Tudtommal nem léteztek „Gyűlölöm April Wesley-t” klubok sem. Nem volt részem hatalmas, kínos kudarcokban (mellvillantás-ruhakatasztrófából kifolyólag, alkalmi bepisilés stb.), semmiféle módon nem bántottam meg a népszerű srácokat. De ha felmerült a nevem, a legtöbben erősen koncentráltak egy percig, aztán valószínűleg ennyit mondtak. „Á, igen. Matekórán vagyunk együtt. Barna haja van, ugye?”

Viszonylagos láthatatlanságom korábban sosem zavart. Mindig is ott volt a legjobb barátnőm, Kristin, így aztán különösebb szükségét sem éreztem annak, hogy felfigyeljenek rám. Krisszel másodikos korunk óta elválaszthatatlanok voltunk. A gimi elején anyut elkezdte aggasztani, hogy egyetlen barátom van, és folyton arra biztatott, hogy „nyíljak ki”, és ismerkedjek új emberekkel. – Mi van Brianával, akivel együtt csináljátok a labort? – kérdezgette. – Lenne esetleg kedve átjönni mozizni veled?

Úgyhogy megpróbáltam, de tényleg. Csak épp, ahogy egyre idősebb lettem, úgy éreztem egyre nagyobb és nagyobb tehernek azt, hogy cseverésszek. Nem arról van szó, hogy ne lett volna mondanivalóm. Inkább arról, hogy valahol legbelül állandóan motoszkált bennem egy apró, zavaró félelem: mi van, ha senki sem kíváncsi arra, amit mondani szeretnék? Ismeretlenek társaságában sosem tudtam annyira ellazulni, hogy önmagam lehessek. Ezért úgy próbáltam természetesebbnek tűnni, hogy a tenyerembe feljegyeztem egy sor társalgási témát, és a tükör előtt gyakoroltam a szellemes beszólásokat.

A gond csak az volt, hogy a tükörképem mindig odafigyelt rám, és örült, ha meglátott. Briana ezzel szemben már azelőtt elkezdett kínosan fészkelődni, hogy kinyitottam volna a számat. Nem volt kedve az irodalomóráról beszélni. Vagy zenéről. Vagy az Agymenőkről. Végül feladtam, amikor észrevettem, hogy tekintete menekülő utat keresve fürkészi a folyosót.

– Bocs, de nagyon késésben vagyok – vetette oda a csuklójára pillantva. (Nem is hordott órát. És épp ebédelni indultunk.)

Miközben sietős léptekkel távozott, szétnyitottam ökölbe szorított kezem, és az elmázolódott fekete pacára pillantottam a tenyeremben. A „van kedved mozizni?” szavak teljesen elkenődtek, csak a kérdőjel maradt meg a mondatból.

Nagyjából ugyanez ismétlődött meg minden esetben, amikor megpróbáltam összeismerkedni valakivel. Így aztán, hogy ne kínozzam tovább osztálytársaimat bizonytalankodó hebegésemmel, inkább úgy döntöttem, ha lehet, egyáltalán nem leszek terhükre. Ahogy ők sem az enyémre.

Mivel Kristint magam mellett tudhattam, nem igazán zavart a dolog. Vele biztonságban voltam; sosem nézett rám unottan vagy értetlenkedve, én pedig sosem éreztem talajt vesztettnek magam a társaságában. Volt valakim, akivel együtt ebédelhettem, együtt mozizhattam, megbeszélhettem a titkaimat. Az igazat megvallva, inkább az ő titkait boncolgattuk, mert Kris életéből nem hiányozhatott a dráma. Én szerettem a sztorijait hallgatni, ő pedig élvezte, hogy van közönsége. Amikor megismerkedtünk, azonnal elfogadta, hogy amolyan hétköznapi lány vagyok, amilyenből bőven akad mindenki környezetében, én meg állandóan azon álmélkodtam, hogy miért lóg velem olyan szívesen, amikor őt aztán simán befogadná a népszerű társaság is, mindössze fényes haját kellene hátravetnie hozzá. De hát ilyen volt az én legjobb barátnőm – a laza, bájos, fotómodell-külsejű Kristin, akinek a hűségében sosem kételkedtem, egészen addig a reggelig, amikor a kilencedikes vizsgák utáni reggelen alaposan meg nem lepett.

Otthagyja a Fallstaff gimit, és valami puccos magániskolába fog járni.

Ha igazságos akarok lenni, akkor persze meg kell említenem, hogy az iskolaváltás nem az ő döntése volt. Az apját nemrégiben előléptették a munkahelyén, ezért úgy határozott, hogy egyetlen lányának már nem elég jó az állami iskola, az utcánkban álló ikerház fele pedig messze nem elég tágas a családjának. Kristin a továbbiakban nem a szomszédban fog lakni, hanem buszra kell ülnöm, ha látni akarom, az iskolai ebédidő pedig innentől a nap leghosszabb órája lesz számomra.

A nyári szünetet azzal töltöttem, hogy panaszos akkordokat keresgéltem digitális zongorám billentyűzetén, többoldalnyi lehangoló dalszöveget írtam, és a beérkező tizedikes névsort tanulmányoztam. A listán három új diák is szerepelt: két lány és egy fiú. Lefirkantottam a nevüket, aztán következett egy kis ártalmatlan Facebook-kukkolás. Rögtön láttam, hogy Tessa Gilberts „népszerű” lesz. LA-ből jött, és az oldalára feltett vagy ötszáz fotót, amiken szőke pasikat ölelgetett bikiniben. Minden képen csücsörített és homorított, hogy a cicije érvényesüljön. Akkor sem kerülhettem volna egy kategóriába vele, ha folyton a napon pörkölöm sápadt bőrömet, és szőkítővel meg citrommal sanyargatom a hajam, hogy úgy nézzek ki, mint ő.

Tori Nadle a régi iskolája éltanulója volt, a vitakör és a színjátszó szakkör elnöke, egyben amatőr kutyaidomár. Elképzelhető, hogy belőle akár barát is válhatna, de akkor a következő hetek leforgása alatt muszáj rábukkannom valami eddig rejtőzködő, elképesztő képességemre, mert ha nem, akkor rajtam ragad Szupercsaj középszerű fegyverhordozójának a szerepe. Hát, erre nem fog sor kerülni.

A fiú kevésbé érdekelt, mert a Fallstaff gimiben a pasik általában együtt lógtak, leszámítva persze azokat az alkalmakat, amikor járni kezdtek valamelyik népszerű lánnyal (sosem velem). Az új fiút Jonah-nak hívták, és a facebookos adatlapján semmi máshoz nem engedett hozzáférést, csak a szülővárosához (Boston) és a profilképéhez, ami egy cocker spániel orráról készült közeli fotó volt. Hát ebből nem sokat tudtam meg.

Amikor eljött a tanév első napja, nem állítanám, hogy vágtatva indultam volna a suliba. Persze a szokásosnál nagyobb gondot fordítottam a ruhámra, hátha kiderül, hogy ez a Jonah szuper dögös, de nem fűztem hozzá túlzott reményeket. A jóképű pasik mindig büszkén kitesznek magukról egy szelfit profilképnek, hadd ámuljon mindenki; ő viszont egy kutya fotójával nyomult, ami valószínűleg azt jelenti, hogy spánielre is hasonlít. Végül a sötétzöld póló mellett döntöttem, mert Kristin szerint kiemeli a szemem zöldes-barnás színét, és közepes méretű karika fülbevalót választottam, mert annak az volt az üzenete, hogy nem igyekszem különösebben kicsípni magamat. De persze egyáltalán nem számított, mit viselek, vagy mennyi fixálóhabbal igyekszem megfegyelmezni bozontos fürtjeimet. A végén mindig úgy néztem ki, mint valami „átváltoztatjuk” reklámból a sápadt, égnek álló hajú „előtte” lány. Jonah nyilván Bikini Tessát fogja falni a tekintetével, ahogy mindenki más is.

Öt perccel a busz érkezése előtt megszólalt a mobilom.

– April-annyi-mindent-kell-mesélnem-neked-azt-sem-tudom-hol-kezdjem! – Kristin általában hadarva, lélegzethez sem jutva újságolt el mindent.

– Most komolyan, elértél már egyáltalán az iskoládba? – Táskámat a vállamra vetettem, és odakiabáltam anyunak, hogy elmentem, és viszlát.

– Aha, apám elhozott. De April, nem fogod elhinni, milyen szuper ez a hely! El kell meséljem…

Nagyot sóhajtottam, a telefont odatámasztottam a fülemhez, behúztam magam mögött az ajtót, és elindultam a buszmegálló felé. Útközben Kris végig az új iskolája klubjairól és programjairól mesélt – modellszakkör, divattervezés, filmezés. A teljes buszút alatt azt hallgattam, hogyan áradozik boldogan, sőt még az osztálytermembe érve is, de ott a tanár végül letetette velem a telefont.

Egyáltalán nem bántam, hogy véget kellett vetnem a beszélgetésnek. Kristin lelkesedése kezdett az idegeimre menni. Tudom, önző dolog volt tőlem, de annyival egyszerűbb lett volna, ha nincs annyira odáig mindentől és mindenkitől, aki csak a szeme elé kerül. Három hónapja, amikor először került szóba az iskolaváltás, pár napon át mind a ketten sírtunk, de az ő könnyei elég hamar felszáradtak, mihelyt megérkezett a bemutatkozó levél a Puccos Privát suliból. Igazán nem hibáztathattam. Mindig annak könnyebb, aki elmegy.

Először az osztálytermünkben gyülekeztünk, ami elég kaotikus félórát jelentett, de ez idő alatt megismertem (nem hivatalosan) a két új lányt. Tessa pontosan olyan volt, amilyennek elképzeltem. Cora, a Fallstaff gimi Miss Népszerűsége azonnal a szárnyai alá vette az új tagot, Tessa pedig olyan készségesen és könnyeden simult bele a hercegkisasszony-helyettes szerepébe, mintha erre készült volna egész életében. A csengő még meg sem szólalt, máris többen megadták neki a telefonszámukat. Miles, a suli legdögösebb pasija csak vetett rá egy pillantást, aztán már le is huppant a mellette lévő székre, mintha ezzel jelezné a birtokviszonyokat.

A könyveimre meredtem, és igyekeztem nem venni tudomást a teremben zajló veszett flörtölésről. Megfogadtam magamban, hogy nem gondolok többé Milesra, bármilyen régóta és bármilyen reménytelenül bele is voltam zúgva. De annak már vége. A vizsgákat követő napon ábrándultam ki belőle, amikor a lánymosdóba benyitva azt láttam, hogy épp Corával csókolózik. Elég pocsék napom volt. Egyetlen délelőtt leforgása alatt megtudtam, hogy a legjobb barátnőm iskolát vált, képzeletbeli fiúm pedig Cora hercegkisasszonnyal smárolt.

Na jó, azt addig is tudtam, hogy járnak. De ugye, mindannyian tisztában vagyunk azzal, hogy hatását tekintve egyetlen kép ezer szóval felér. Nos, egy hang pedig legalább egymillióval, és az a bizonyos hang örökké itt fog visszhangzani a fülemben. Gyakorlatilag hallottam, hogy Miles szürcsögve cuppog.

A másik lány, Tori, nem maradt elég sokáig ahhoz, hogy véleményt formálhassak róla. Neki viszont elegendőnek bizonyulhatott ez az idő, mert először úgy negyedórán át téblábolt az ajtó mellett – arcán leereszkedő mosoly, mint valami unott látogató az állatkertben –, aztán fogta magát és kimasírozott. Senki sem sajnálta, hogy elmegy.

Vége lett a gyülekezőnek, de az új fiú nem mutatkozott. Miközben összeszedegettük a holminkat, odaballagott hozzám Michael, egy apró termetű, kocka természetű fiú, akiről gyanítottam, ő az egyetlen a Fallstaffban, aki belém van esve. Megbökte a könyökömet.

– April, hallottad a nagy hírt? – kérdezte ezerrel vigyorogva.

Vállat vontam, és úgy tettem, mintha minden figyelmemet lekötné a táskám. Michael állandóan pletykákat hozott nekem. Szívesen használta arra jól értesültségét, hogy szóba elegyedjen velem.

– Ms. Lowry visszajön – újságolta. – Úgy hallom, megint történelmet fog tanítani.

Na jó, ez tényleg érdekes hír volt.

– Biztos? – néztem rá. – Azt hittem, még mindig az intenzíven van.

Ms. Lowrynak előző évben sikerült halálra rémítenie bennünket. Mondat közben egyszer csak minden előzetes figyelmeztetés nélkül elhallgatott, és keze még mindig a tábla felé mutatott, amikor teljes hosszában elvágódott. Jó néhány másodpercbe beletelt, mire rájöttünk, miről van szó. Ms. Lowry az iskola legbuggyantabb tanára volt, és szokatlan órái miatt nem egyszer meggyűlt a baja a vezetéssel. Így hát egy rövid ideig mindannyian azt hittük, hogy épp a Római Birodalom hanyatlását érzékelteti velünk. Még sosem voltam tanúja szívrohamnak, fel sem fogtam, mi zajlik az orrom előtt, de miután a szirénák sivítása elhalkult, és mindenki újra normálisan kapott levegőt, megtudtuk, hogy Ms. Lowry valami ritka szívbetegségben szenved, és hogy kis híján ott halt meg a szemünk láttára.

Nagyon szerettem Ms. Lowry történelemóráit. Értett hozzá, hogyan tegye érdekessé a háborúkat, dátumokat és rég halott uralkodókat. A diákjait például két csoportra osztotta, arisztokratákra és parasztokra, aztán megszervezett egy felkelést. Az osztály felétől azt kérte, hogy egész nap ne egyen semmit, aztán az éhezőkkel végignézette, ahogy „jómódú” osztálytársaik falatoznak. Amikor már épp eléggé morcosak és dühösek lettünk, segített eltervezni a Bastille ostromát és ellenségeink legyilkolását.

Emiatt bajba is került. Néhány szülő panaszt tett, hogy a viselkedésével elfogadhatóvá teszi az erőszakot és anorexiát; kis híján felfüggesztették. A mi szemünkben azonban ettől csak még menőbb lett. Ezért amikor váratlanul összeesett előttünk, el sem hittük a dolgot. Ms. Lowry túl szuper volt ahhoz, hogy egyszerűen megbetegedjen.

Meglátogattuk a kórházban, de annyiszor került vissza a szívosztályra, hogy már nem reméltük, valaha is kiáll elénk újra.

Most viszont visszatért.

– Vele lesz a következő óránk – kukucskált át a vállam felett a kezemben tartott órarendre Michael. – Na, ez biztos érdekes lesz.

– Miért? – kérdeztem. – Hiszen akkor is egyfolytában viccelődött, amikor mindenfelé csövek meg vezetékek álltak ki belőle. Ugyanaz a jó öreg Lowry lesz, mint aki eddig volt.

Tényleg az, nyugtáztam, amikor bevonultunk a teremben. Egy kicsit vékonyabb és sokkal sápadtabb, de hennázott haja még mindig vöröses-lilás tüskés fürtökben keretezte arcát, még mindig pöttyös sálakat és gyöngyöket tekert magára, sőt ahhoz képest, hogy mit engedtek meg az iskolában, stikában néhány új piercinget is beszerzett. Nagyon helyes, villant át a fejemen, miközben becsusszantam a helyemre. Az igazgató valószínűleg túl ideges volt ahhoz, hogy megjegyzést tegyen az ónix orrgyűrűre; jobb szemet hunyni, mint megkockáztatni egy újabb szívrohamot.

Ms. Lowry végignézett rajtunk és elmosolyodott, amikor pillantása nyomán fészkelődni kezdtünk a székeinkben. Egyikünk sem ismerte volna be, de szerintem egy kicsit mindannyian ijedtek voltunk. Önmaga árnyékának láttuk. Azonnal megnyugodtam azonban, amikor jól ismert, rekedtes hangján megszólalt. Ugyanolyan éneklő hangsúllyal beszélt, mint mindig, még ha egy kissé zombinak nézett is ki.

– A legtöbben valószínűleg emlékeznek még rám – kezdte halvány, kaján mosollyal. – Én adtam elő a Harry Potter és Voldemort párviadalába illő görcsrohamot. – Hátracsapta a fejét, karját széttárta, és erősen eltúlzott rángatózást imitált. Páran felnyögtek, valaki idegesen elröhintette magát. Elmosolyodtam magamban. Egyedül Ms. Lowry űzne tréfát saját halál közeli tapasztalatából. – Nos, kedves osztály, boldogan jelenthetem, hogy visszatértem az élők soraiba. És némi töprengés után arra jutottam, hogy az általam előidézett egészségügyi riadalomból akár meg is próbálhatnánk kihozni a legtöbbet, amennyiben tanulunk belőle valamit.

Az osztály egyhangúan felhördült.

– De hát maga történelemtanár – kötözködött Michael. – Ilyesmit nem biológián kellene csinálnunk?

A nő a fejét rázta.

– Az évet egy külön feladattal indítjuk, amely az orvostudomány történetére összpontosít. Ne aggódjatok, a kiselőadásokra csak a tavaszi szünet után kerül sor, úgyhogy bőven lesz időtök összerakni. Azt szeretném, ha mindenki választana egy betegséget, amelyben vagy ő, vagy a családjában valaki szenvedett már. Nem kell nekiállnotok, hogy mint az őrült, kutatást végezzetek a neurotranszmitterek meg izomrostok témájában, hiszen mint arra Michael is rámutatott, ez nem biológiaóra. Azt várom el helyette, hogy számoljatok be a többieknek a betegség történetéről, híres emberekről, akik szintén ebben szenvedtek, a különféle kezelésekről, amiket az idők folyamán alkalmaztak… a jelennel bezárólag. Tudtátok-e például, hogy ha a középkorban egy gyereknek rohama volt, azt hitték róla, hogy démonok szállták meg? A szülei ördögűzőt hívtak, és a gyereküket éheztették, meg verték is, hogy kiűzzék a lelkéből a sátánt? Ehhez hasonló érdekességekre számítok tőletek is. A betegség is egyfajta történet, ráadásul tanulhatunk belőle.

Kifejezéstelen tekintettel meredtem Corára, aki lendületesen jegyzetelt virágmintás mappájába. Vajon miről írhat? – tűnődtem. Csodaszámba menő orrplasztikájáról? „A régi korokban az emberek sokat szenvedtek a gigantikus nózik miatt…”

Felemeltem a kezem.

– De Ms. Lowry, az én családom eléggé egészséges. Akkor én miről írjak?

A fiókba nyúlt, hogy elővegye a fehér táblához való filcet.

– Sosem voltál influenzás? Tudtad, hogy 1918-ban több mint negyvenmillióan haltak bele a spanyolnáthába? De ha kedved van, választhatsz valami krónikus kórt is. Talán akad a rokonok között valaki, aki cukorbeteg. Vagy migrén gyötri. Esetleg gyomorfekély…

– Aranyér? – Miles hátranézett, és rám vigyorgott. – Vagy lapostetű?

Istenem, vajon mit ettem rajta?

– Na és a mononukleózis? – sziszegtem oda neki. Ettől rögtön befogta. Corával heteken át az ágyat nyomták a „csókbetegség” miatt.

Azért kicsit büszke lettem magamra, amikor láttam, hogy védekezőn összefonja a karját a mellén, és merev tartással elhúzódik. Az eltelt év során két szót is alig szóltam hozzá – most pedig rögtön hármat is sikerült. Nem volt tenyerembe körmölt jegyzet, nem is készültem neki jó előre… és még valamennyire frappánsra is sikerült.

– De kár, hogy a rondaság ellen még nem találtak fel semmi gyógymódot – motyogta, hogy meghalljam. – Mert rád férne.

Akkor ennyit a fejlődésemről, szögeztem le magamban, és már össze is zuhantam. Ha befogtam a számat, akkor eddig legalább nem bántottak.

„A tévében orvosos sorozatot nézni” – véstem be gyorsan a füzetembe, aztán már lapoztam is. Semmi kedvem sem volt nátháról vagy kötőhártya-gyulladásról írni, anyukám irritábilisbél-szindrómája pedig végképp ne képezze megbeszélés tárgyát az osztályban.

Ms. Lowry felírta a táblára a javaslatait, aztán elkezdte szétosztani a féléves tanmenetet tartalmazó paksamétákat. Ekkor nyikorogva nyílt a terem ajtaja, és könyvekkel teli, súlyos táskáját lábával maga előtt tolva egy fiú lépett be rajta. A tábla felé fordult, aztán kételkedő arckifejezéssel a tanárnőre nézett.

– Ez a tizedikes történelemóra? – kérdezte, de már hátrált is a folyosó felé.

Ms. Lowry mosolyogva felé nyújtotta a kezét.

– Pontosan. És te ki lennél?

A fiú ügyetlenül megrázta a kezét, aztán a vállára kapta a táskát.

– Jonah vagyok.

A tanárnő az asztalán heverő névsorra pillantott.

– Jonah Golden, ugye? Új vagy a Fallstaffban?

– Igen, elnézést a késésért… Egyik ajtóra sincs kiírva semmi… – felelte zavartan a fiú.

– Semmi baj, Jonah. Ülj csak le, valamelyik osztálytársad majd elmondja, miről volt szó eddig.

Az új diák felénk fordult, és most először nézhettem meg jobban magamnak. Magas volt, és vékony, de korántsem olyan esetlen és félszeg, mint a legtöbb tizenéves fiú. Magas járomcsontja volt, arcát fekete fürtök keretezték, szürkéskék szeme felett sűrű, fekete szemöldök ívelt. Eléggé helyes, jutottam döntésre magamban, nem olyan címlapra valóan jóképű, nem is focistásan-sportolósan kigyúrt. De volt benne valami… valami, ami az egész osztály figyelmét megragadta, miközben ő is zavartalanul szemügyre vett bennünket. Természetesen tisztában volt azzal, hogy mindannyian véleményt alkotunk róla. A lányok azt próbálták eldönteni, hogy járnának-e vele, a fiúk a versenytárs komolyságát mérték fel. Visszafojtott lélegzettel figyeltem, ahogy Jonah pillantása végigpásztázott a néma osztályon. A teremben három szabad hely volt: egy előttem (Kristin régi széke), egy Cora mögött (Milesé volt, míg nem szakítottak), egy pedig leghátul a sarokban (régebben az osztály fő lógósa ült ott, aki most épp a kilencediket járta újra).

Kérlek, drukkoltam magamban. Kérlek, ne ülj Cora mögé.

Persze kiderülhet, hogy Jonah ritka nagy bunkó, és tudtam, hogy később esetleg megbánhatom ezt a fohászomat… de láttam, ahogy Cora kihúzza magát, és úgy veti hátra szőke fürtjeit, mintha ezzel utasítaná a jövevényt a helyére, a mögötte álló székhez. Tavaly bele volt zúgva az összes fiú, aki ott ült, és ezért szerettem volna, ha most az egyszer nem sikerül neki… még ha nekem nem is származik semmi hasznom a kudarcából. Hiszen abban a pillanatban elvesztem a harcot, mihelyt szóra nyitom a számat, és mindössze ennyit tudok kinyögni: „ööö… khmmm… aaa…”. De akkor is, legalább az első csatát meg akartam nyerni. Még ha tisztában is voltam azzal, hogy a diadalom nem lesz hosszú életű.

Azt hiszem, az érzéseim kiülhettek az arcomra, mert Jonah a szemembe nézett, váratlanul elmosolyodott, megmarkolta a táskája vállpántját, és az előttem álló székhez lépett. Miközben leült, észrevettem Cora döbbent arckifejezését, és azonnal elfordítottam a fejem, nehogy feltűnjön neki a szememben felvillanó győztes fény.

Tisztára olyan volt, mint azok a szörnyű percek a tornaórán, amikor a kapitányok kiválasztják a csapatukat. Az embernek más sem jár a fejében, csak az, hogy „jaj, kérlek, ne én maradjak utolsónak”, aztán hirtelen meghalljuk a nevünket… és igyekszünk palástolni szánalmas, megkönnyebbült sóhajunkat. Hát, azt hiszem, eléggé hangosat sóhajthattam, mert mihelyt Jonah helyet foglalt, azonnal hátrafordult, és vigyorogva odasúgta: – Jól van. Most már nyugodtan elengedheted a tollat.

Tekintetem az ujjaimra vándorolt, és azonnal láttam, olyan erővel szorítottam mindkét kezemmel a toll kupakját, hogy a körmeim kifehéredtek. Lazítottam a fogáson, a toll a padomra pottyant, a fiú pedig újra a tábla felé nézett. Úgy egy percen át rázkódott a válla, és egyik kezét a szája elé kapta, hogy leplezze a mosolyát. A fenébe! Sikerült teljesen idiótának tűnnöm még úgy is, hogy a számat ki sem nyitottam.

Ms. Lowry belefogott valami olyan téma ismertetésébe, ami egyértelműen feldobta – az ír krumplivész előidézte éhínség, kínai diktátorok vagy ilyesmi lehetett –, én azonban nem igazán tudtam odafigyelni rá. Nem számít, mit gondol Jonah, mondogattam magamban. Hiszen nem is ismerjük egymást. Semmi joga sincs kinevetnie! Felőlem oda ülhet, ahová csak akar. Már gondolni sem szeretnék az egészre!

Ekkor hirtelen, minden figyelmeztetés nélkül újra felém fordult.

– Csak az érdekelne – tudakolta fojtott hangon –, hogy te szereted ezt az iskolát?

Higgadt, komoly arcáról leolvashattam, hogy már nem tréfál. A kérdése azonban szokatlan volt, és váratlan is. Még a nevemet sem tudta. Akkor meg miért engem faggat arról, hogy mit gondolok a Fallstaffról?

– Hát… nem mondanám, hogy ez a kedvenc helyem – kezdtem óvatosan. – Fontolgattam már, hogy átmenjek egy másik suliba.

Ezt mintha egy kicsit emésztette volna, aztán közelebb hajolt.

– És hová?

Ajjaj! Nem számítottam arra, hogy tovább kérdezősködik. Erre meg hogyan feleljek? Hiszen fogalmam sem volt, sosem mélyedtem el igazán a problémában.

– Ööö… hát… nem is tudom – vallottam be némi kínos hebegés után. – Hová mehetnék? Balettintézetbe? – Ez utóbbit viccnek szántam, de Jonah nem mosolygott vissza rám, hanem újra a tábla felé fordult.

Ingerülten az ajkamba haraptam. A fenébe, a fenébe, a fenébe! Miért nem hazudtam egyszerűen valamit? Mondhattam volna példának okáért valami puccos magániskolát. Honnan sejthetné, hogy meg sem engedhetnénk magunknak? Vagy… hm, ez még jobban hangzik: Tudod, Jonah, gondoltam arra, hogy Olaszországba utaznék, és egy kis falusi iskolába járnék Toszkánában. Ez lehetőséget adna arra, hogy felfrissítsem az olasztudásomat, megtanuljak bort készíteni és egzotikus vajat köpülni.

Még egy hülye válasz is jobb annál, hogy „ööö… hát… nem is tudom”. Mostantól csak úgy gondol majd rám, mint az idióta, tollszorongató lányra. Pedig teljesen magától döntött úgy, hogy épp elém ül le, kitéve magát a szagfelhőknek, amelyek az első sorban trónoló Büdi Todd felől folyamatosan áradnak. Miközben abban is lehetett volna része, hogy a gimi legcsinosabb tizedikese lengeti előtte szőke fürtjeit, és málnaillatú szájfénytől csillogó ajkával rámosolyog.

A törióra fennmaradó része valószínűleg sok információt tartalmazott, én azonban tulajdonképpen végig Jonah fejét bámultam hátulról. Nem fordult újra felém, az óra végéig a spirálfüzetében körmölt nagy szorgosan.

Amikor megszólalt a csengő, Cora azonnal felpattant, és céltudatos léptekkel Jonah padja felé indult. Smaragdzöld, ujjatlan ruhát viselt, amely tökéletesen követte teste domborulatait. Ringott a csípője, szőke haja fénylő sálként lebbent meg a válla felett. Megbűvölten figyeltem. Annyira jól érezte magát a saját bőrében. Bárcsak bennem is meglett volna ez a fajta erő; Cora úgy lépkedett, mintha azt tartotta volna a legtermészetesebbnek, hogy mindenki leáll azzal, amit épp csinál, és tátott szájjal megbámulja.

Jonah is felhagyott papírjai összerendezésével, amikor a lány zöld ruhába bújtatott fél fenekét leparkolta a pad sarkán.

– Tudod – csücsörített cukin Cora –, azt a széket tényleg meg kellene már javítani. De ha szeretnéd, kicserélhetjük egy másikra.

A fiú értetlenül meredt rá.

– Bocs, de nem értem.

A lány habozott egy kicsit. Egy pillanatra mintha árnyalatnyit bizonytalanabbá vált volna a mosolya, de aztán nagy bátran folytatta.

– Semmi gond, Jonas. Holnap is átköltözhetsz.

A diákok többsége már kiment, én azonban nem mozdultam. Láttam megvillanni a fiú szemében a határozatlanságot, félszeg mosolyát, és képtelen voltam máshová nézni. Cora nagyon nyomult, de ezért igazán nem hibáztathattam. Jonah a maga visszafogott módján kifejezetten jóképű volt, az meg végképp megragadott, ahogy időről időre elpirult. Az arca most éppen lángvörössé vált.

– A nevem Jonah – jegyezte meg vontatottan. – És a tied?

– Cora – vágta rá a lány oda sem hederítve a helyesbítésre. – Ha akarod, megmutathatom, hol lesz a következő óra. – A válla felett rám pillantott. – Hogy ne tévedj el megint.

Jonah behúzta a táskáján a cipzárt.

– Kösz, Cora, igazán kedvesnek tűnsz, de…

Cora már-már dorombolt, pedig a fiú hangja egyértelműen gúnyos volt. Jonah nagy levegőt vett, mint az úszó, mielőtt a vízbe vetné magát, aztán felnézett rá.

– Igazság szerint azért ültem ide, mert ehhez volt kedvem – mondta, és felém intett. – Szerintem ugyanis ő annyira csinos.

Hát, akkor rendben.

MICSODA?

Ugyanez villanhatott át Cora agyán is, mert az arcszíne hirtelen teljesen jól illett a ruhájához. Jonah hangja sem rosszindulatú, sem tréfás, de még elgondolkodó sem volt. Úgy közölte ezt az egészet, mintha egy teljesen nyilvánvaló tényre mutatna rá.

Fogalmam sem volt, hogyan reagáljak. De hihetetlen – és közben annyira, de annyira fura! Az új fiú nemcsak lerázta a hercegkisasszonyt, de közben bókolt egyet az „előtte” lánynak is! Ráadásul mások füle hallatára! Tessa álla leesett, aztán csak sikerült becsuknia a száját, Büdi Todd pedig szokatlanul vidor képet vágott.

Jonah nem várt válaszra. Futólag az órájára pillantott, majd a kezében tartott órarendre, a vállára lendítette a táskáját, és már el is hagyta a termet.

3. fejezet

Azért fogok elkésni matekóráról, mert kiment a fejemből, hogy nézek ki. Tudtam, muszáj lesz majd valami hihető mentséget kitalálnom, de azt is, hogy nem egyhamar leszek képes elszakadni a lánymosdó tükrétől.

Ismerős volt a rám visszabámuló arc, de közben most először fordult elő, hogy nem ismertem rá olyan könnyen. Alaposan szemügyre vettem vékony, V alakú szemöldökömet, pici orromat, hegyes államat. Nem tökéletes, de legalább többé-kevésbé szabályos. Nem barnulok jól, a bőröm halvány és szeplős, a szemem zöldesbarna, időnként egyértelműen zöld. Elég szép a mosolyom, már amennyiben ügyelek, hogy ne mutassak túl sokat a fogaimból. Karcsú vagyok, itt-ott domborulatokkal, de persze Cora homokóraalakjával egy napon sem lehet említeni.

Az általános képet mindig a hajam rontotta le. Magamban felnyögtem, aztán bevizezett ujjaimmal a makrancoskodó fürtökbe túrtam. Legtöbbször egyszerűen összefogtam a barna sörényt, és befontam, vagy kontyba tűztem, ezen a reggelen azonban jó alaposan bezseléztem, aztán leengedtem, hogy szabadon a vállamra omoljon. Óriási hiba. A gond ugyanis az volt, hogy az én hajam nem omlott és nem hullámzott simán, mint más, rendes hajak. Helyette felállt, és megkísérelt elmenekülni a fejemről, lassan egyre magasabbra ágaskodva, egyre jelentősebb tömeget nyerve, míg végül kifejezetten azt a benyomást keltette, mintha világuralomra törne.

Még egy kis vizet spricceltem az egész kóctengerre, aztán határozott mozdulattal az ujjaim köré csavartam egy-egy tincset. Jobb… egy kicsit jobb, de nem eléggé. Még mindig úgy néztem ki, mint az „előtte” lány. Nem igazán tudtam, Jonah vajon melyik testrészemről állíthatta, hogy annyira csinos lenne, én ugyanis nem láttam ilyet magamon. Talán egyszerűen csak megsajnált, és így akarta helyretenni Corát.

Összevont szemöldökkel a tükörbe meredtem, aztán felkaptam az iskolatáskámat, és kilöktem a mosdó ajtaját. A folyosón valaki halkan felkiáltott.

– Bocs! – szóltam ki, és igyekeztem elkapni a lengőajtó kilincsét.

– Szóval ebben az iskolában nemcsak a szöszik rosszindulatúak. Hanem még az ajtók is. – Naná, hogy Jonah volt az. Ilyen az én szerencsém.

– Sajnálom – nyögtem ki. – Nem tudtam, hogy van valaki a folyosón…

– Semmi baj. Elvileg órán kellene lennem, de sikerült már megint eltévednem. A folyosókat róttam, hátha találkozom valakivel, aki megszán.

Rám vigyorgott. Ekkor vettem észre először, milyen kék a szeme, és hogy amikor mosolyog, mindig felvonja a szemöldökét, mintha magát is meglepte volna.

– Én is késésben vagyok – magyaráztam. – Csak azért voltam a mosdóban, mert… – Mondat közben elhallgattam, és rémülten eszméltem arra, hogy ebből semmiképpen sem tudok jól kijönni. Hogy is folytathatnám? Az igazság az, Jonah, hogy magamat nézegettem a tükörben, azon töprengve, hogyan találhattál vonzónak engem.

Hagynom kellett volna az egészet, és egyszerűen továbblépni. Csakhogy hirtelen (és teljességgel őrült módon) úgy éreztem, muszáj befejeznem a mondatot. Még ha ez azzal is jár, hogy ritka nagy hülyét csinálok magamból. Mit is csináltam a mosdóban? Hát…

– Rendetlenkedik a gyomrom – böktem ki. – Romlott burritót ettem.

Úristen! Most komolyan, mi a fene van velem?

Jonah pislogott, a mosolya elhalványult, szemöldöke visszatért a rendes helyére. A pánik gombóca gyűlt össze a torkomban. Ennél kínosabb csend egyszerűen nem létezhet. Tényleg ez a legelső dolog, amit elárultam neki? Hogy emésztési problémám van? Már nyitottam a számat, hogy mondjak valamit, de egy hangot sem tudtam kinyögni. Vadul cikáztak a fejemben a gondolatok, vakon tapogatóztam valami lehetőség után, amelynek segítségével visszaszívhatnám az utolsó szavaimat. Mit is hozhatnék fel? Ugyan már, Jonah, a Fallstaff gimiben mi mindig így mutatkozunk be!

Zavartalanul méregetett, a tekintetében mintha némi derültség bujkált volna. Az ajka megrándult.

– Nagyon köszönöm, hogy megosztottad velem – jelentette ki eltúlzott komolysággal. – Most hirtelen rendkívül közel kerültem hozzád.

Éreztem, hogy arcomba szökik a vér. Nyilvánvaló volt, hogy szórakozik velem, és ezt igazán nem róhattam fel hibájául. Hiszen egyfajta személyes rekordot döntöttem: sikerült alig egy perc alatt porig alázni magam.

– Futnom kell… – hebegtem. Az ártalmatlannak szánt megjegyzés az iméntiek fényében eléggé jelentőségteljesen csengett. – Mármint órára – pontosítottam szerencsétlenül. – Csak órára rohanok. Mármint órára kell mennem, nem pedig… – Édes istenem, miért is nem lő már le valaki?

Miközben nagy szüneteket tartva gyötrődtem az utolsó mondatommal, Jonah a táskájában keresgélt.

– Úgy látom, most matekórán kellene lennem. – Előhúzta az órarendjét, és kisimította maga mellett a falon. – Szerinted hol lehet?

Hogy tudom-e, hol tartják a matekot? Mély levegőt vettem, éreztem, hogy egy egészen kicsit megnyugszom. Könnyű kérdés. Gyerünk, April, ez menni fog.

– Attól függ… Ki tanítja?

– Roberts.

A saját órarendemre pillantottam, és felnyögtem magamban. Ugyanaz az óra, ugyanaz a tanár. Egy emelettel lejjebb. Legalább két perc séta.

– Abban a csoportban vagy, mint én – mondtam. – A földszinten. Gyere velem. Megmutatom. – Már nem kapkodtam annyira levegő után, és a szívem kalapálása sem készült átszakítani a dobhártyámat. – April Wesley vagyok – mutatkoztam be, miközben elindultunk lefelé a lépcsőn.

– Jonah. Örülök, hogy megismerkedtünk.

– Na és… most költöztél Baltimore-ba? – Gratulálok, April. Így szoktak bemutatkozni normálisék, mi?

– Igen, alig néhány hete.

– Bostonból jöttél?

– Aha, igen. Várjunk csak, ezt meg honnan…?

Ó! Ó, a rohadt életbe!

Abban a pillanatban rájöttem, hogy hibáztam, mihelyt kiszaladt a számon a kérdés. Hiszen ezt elvileg nem kellett volna tudnom. Most rá fog jönni, hogy megkukkoltam a Facebookon. Lehet ember még ennél is szánalmasabb? Mert ki ellenőrzi le az osztálytársait mielőtt személyesen is találkoznának? Hát a „romlott burritós zaklató csaj”, csakis ő lehet.

Muszáj volt gyorsan mondanom valamit… bármit, csak eltereljem a figyelmét.

– April… te… utánanéztél, hogy ki vagyok?

Már késő.

Ó, hát mindegy, gondoltam beletörődve. Akár be is vallhatom. Tessék csak vállalni, hogy ilyen zakkant vagyok, és megmondani az igazat. Különben is, ennyi volt. Már majdnem az osztályteremnél jártunk.

– Hát… nem, nemcsak neked néztem utána, hanem minden új diáknak – ismertem be remegő hangon. – A legjobb barátnőm ebben az évben átment egy másik suliba, és annyira nem volt kedvem ahhoz, hogy visszajöjjek, ő meg nincs itt…

Nem volt valami aranyérmes magyarázat, de ennél több nem telt tőlem. Egyébként sem számított igazán, hogy mit mondok. Hiszen csak annyi a dolga, hogy kinyissa az ajtót, belépjen a terembe, és olyan helyet keressen magának, ami jó messze van tőlem.

De akkor meg miért nem mozdul? Miért bámul így rám? A tekintetében mintha különös mosoly bujkált volna, az arca azonban komoly és figyelmes maradt. Egyik keze a kilincsen pihent, a másikkal a táskája szíját babrálta.

– Hiányzik a legjobb barátnőd – ismételte el végül. Nem annyira kérdésnek, inkább kijelentésnek hangzott.

Bólintottam.

– Másodikos korunk óta olyanok voltunk, mint a sziámi ikrek – feleltem Kristin szavajárását utánozva, aztán szégyenlősen újra elhallgattam. Ezt meg miért mondtam? Mintha bizony jelentene neki bármit is!

Még mindig engem nézett, de a szeme elsötétült, és már nem láttam benne vidámságot.

– Két barát szemben az egész világgal – mormolta alig hallhatóan.

– Valahogy úgy. – Elmosolyodtam. – Nem mintha annyi kifogásom lenne a világgal szemben. De amikor még együtt voltunk, mi ketten, akkor minden tökéletesen ment. Nem volt szükségünk senki másra.

Biccentett.

– Pontosan tudom, hogy érted. – Aztán fürge mozdulattal belökte az osztályterem ajtaját.

4. fejezet

Jonah nem keresett tőlem távol eső helyet magának. Sőt közvetlenül mellém ült le. Az is igaz persze, hogy mire beértünk az órára, már csak három szabad szék volt – kettő az ajtónál, egy pedig átellenben, az ablak mellett. Na jó, szóval nem érezte különösebb szükségét annak, hogy átsprinteljen a teljes termen, csak hogy megszabadulhasson tőlem. Ez azért mégiscsak valami. Úgy ítéltem meg, hogy az alkalom megér egy SMS-t Krisnek.

„Helyes fiú ül mellettem matekon. Részletek később.”

Megvillant a telefonom kijelzője. „FLÖRTÖLJ VELE.”

Neki persze könnyű mondani. Fiúk esetében ez volt Kris alapbeállítása.

Jonah felé sandítottam, és kiszúrtam, hogy nagyon ír valamit egy vaskos spirálfüzetbe. Teljesen fölé görnyedt, és a karjától nem nagyon lehetett látni, de azt kiszúrtam, hogy apró betűs jegyzeteinek a világon semmi köze a táblán látható tananyaghoz. Sőt még csak mateknak sem tűnt. A tanár felé pillantottam, aztán vissza, Jonah lapszéltől lapszélig terjedő megjegyzéseire. Mi az ördögöt körmölhet? Hiszen a mai óra csak egyfajta bevezető, a tavalyi anyagot futjuk végig. A legtöbben alig figyeltek oda, ő viszont úgy koncentrált, mintha valami gyilkos záróvizsgát próbálna teljesíteni. Mintha észre sem vette volna, hogy bámulom. Akkor sem változtatott a testhelyzetén, amikor megszólalt a csengő. Csak mikor felé nyúltam, és megböktem, akkor pattant fel, mintha álmából riasztottam volna fel. Kezével azonnal eltakarta a füzetét.

– Te meg mit ügyködtél? – tudakoltam meg, miközben kifelé tartottunk a teremből. – Mert az órán eléggé lekötöttek a tanulmányaid.

Egy másodpercre mintha nem értette volna, mire célzok. Szórakozott, ragyogó pillantása ide-oda siklott zavart arcom és az erősen mellkasához szorított jegyzetfüzet között.

– Ez csak… valami, amin dolgozom – magyarázta fojtott hangon. – Saját projekt.

– Á, szóval valamit önállóan tanulmányozol?

– Valami olyasmi.

Azt reméltem, rendesebben is kifejti, de mielőtt erre lehetősége lett volna, felberregett a zsebében a mobilja. Mialatt válaszolt egy SMS-re, az enyém is vibrálni kezdett.

„Na, hogy halad a flörtölés?”

Mire felnéztem Kris üzenetéből, Jonah már el is tűnt. „Nem is tudom” – írtam vissza. „Flörtölésnek számít, ha az emésztési problémáimról beszéltem?”

Válasza pillanatokon belül megérkezett: „Kérlek szépen, mondd, hogy csak viccelsz.”

Aztán öt perc múlva: „Te jó ég, nem vicceltél, ugye? Bocs. Esetleg ebédnél újra próbálkozhatnál.”

Mélyet sóhajtva visszacsúsztattam a telefont a zsebembe.

Egyáltalán nem volt kedvem a következő egy órához. A legjobb barátnőm társaságában az ebédszünet simán lement. Krisnek a legtöbb klikkben voltak ismerősei, és hozzászoktam ahhoz, hogy feltűnés nélkül vele tartok. Most azonban, hogy nem volt velem, nem tudhattam, szívesen látnának-e bármelyik csoportban.

Ahogy teltek-múltak a percek, egyre jobban szorongva pislogtam hol a spanyoltanárra, hol az órára. Odaülhetnék vajon Jonah asztalához? Vagy túl tolakodónak tartana? Nem volt velem spanyolon, szóval lehet, hogy a múlt óra óta egész sereg barátot szerzett magának… akik talán nem szeretnék, hogy csatlakozzak hozzájuk…

Ha Kris ott lett volna, valószínűleg forgatja kicsit a szemét, aztán Jonah felé taszigál. Sőt talán odamasírozik hozzá, hogy bejelentse: „A barátnőm elég dögösnek tart. Van kedved randizni vele?”

Túlbonyolítottam a helyzetet, ezzel tisztában voltam, de nem akartam elrontani az esélyt, hogy összebarátkozzunk azzal, hogy úgy teszek, mintha máris barátok lennénk. Szóval egy kicsit megkönnyebbültem, amikor az ebédlő előtt Jonah megállított, és megkérdezte, hogy hol ülök.

– Még nem tudom – feleltem óvatosan. – Te hová akartál ülni?

Vállat vont.

– Nem számít. Csak ne annak a kettőnek a közelébe – intett Cora és Tessa felé, akik az asztalfőn ültek a többi tizedikes között. – Nem bánnád, ha veled tartanék?

– Dehogy, gyere csak! Hát persze! – A hangom visszhangot vert a folyosón. Hűha! Túl harsány voltam, és túl lelkes. Muszáj lesz visszavennem. – Szóval persze. Mármint… tudod… ha akarod… vagyishogy…

Tökéletes.

Jonah elment tálcáért, én pedig kihasználtam az alkalmat, hogy naprakész infóval lássam el Krist. (Nem arról volt szó, hogy úgy éreztem, muszáj tudatnom vele, ha csak böffentek is egyet, de ennek az új ismeretségnek a kezdetén megnyugtatott, hogy visszaírogat nekem. Mintha ott drukkolt volna az oldalvonal mellett.)

„Helyes fiú ül mellettem az ebédnél” – pötyögtem be.

„Na szuper – érkezett a válasz –, DE AKKOR MIÉRT SMS-EZEL?”

Ez persze jogos észrevétel volt. De akkor is jobb, mint társalgási tippekkel teleírni a tenyeremet. Határozott előrelépésnek számított, pedig ez még csak az első iskolában töltött nap volt. Feltéptem az ebédemet tartalmazó gyűrött papírzacskót. Jonah ekkor tért vissza a tálcájával, és leült velem szemben a padra. Tányérján tészta és húsgombóc állt jókora halomban, és valahogy sikerült két plusz szelet sütit is szereznie.

– Kérsz belőle? – érdeklődte meg, miután rápillantott kétszersültemre és probiotikus joghurtomra. Anyu megint elég fura kaját küldött velem. Van valamiféle mániája a normális ennivalót illetőleg.

– Ó, dehogy – feleltem. – Ez állítólag jót tesz nekem.

Fintorogva beletúrt villájával a tésztahegybe.

– Még mindig fáj a hasad?

Éreztem, hogy átforrósodik az arcom. Ó, az ég szerelmére! Erre a témára nem fogunk visszatérni.

– Nem, kösz, már jobban vagyok – motyogtam bele a kétszersültembe.

A szája széle enyhén legörbült, sötét szemöldökét összevonta.

– Na szóval, azon gondolkodtam, amit korábban mondtál. – Egyik ujjával lassan dobolt a pohara peremén, miközben ide-oda lötyögtette az italát. – Azt értem, miért nem szeretsz itt lenni, és hogy nem csak azért van, mert hiányzik a barátnőd. De figyelj… muszáj, hogy legyen valami jó ebben a suliban is. Nincs olyan hely, ami teljesen borzalmas lenne, nem? Talán jobb kedvre deríthetnél. Annyira szeretném, ha végre lenne valami, ami megörvendeztet.

Elmosolyodtam, éreztem, hogy elpárolog belőlem a feszültség. Jonah próbált beszélgetést kezdeményezni velem – nem nekem kellett idegesen témát keresnem, és nem derült ki, mennyire képtelen vagyok fecsegni. A véleményemet kérte, és mintha a válaszom is érdekelte volna. Titokban igen hálás voltam.

– A tanárok nagyon elkötelezettek – feleltem. – Ott van például Ms. Lowry. Egészen elképesztő. Mindenki szereti.

Jonah vállat vont, majd ivott egy korty gyümölcslevet.

– Igen, ezért is vagyok itt. Anyukám hallotta, milyen jó a híre a Fallstaffnak… vagy a szuper tanári karnak, vagy ilyesmi. Na mindegy, azt mondta, tegyek próbát vele, úgyhogy most itt vagyok.

– De szívesebben lennél máshol?

Élénken bólogatott.

– Hát, kezdjük azzal, hogy szívesebben lennék megint Bostonban. – Rövid ideig habozott, aztán felnézett rám. – De anyukám szerint Baltimore olyan változást jelent, ami jót tesz majd nekünk… nekem – helyesbített keserűen. – Szóval rá kell szánnom ezt az évet. Aztán talán átmehetek máshová… ha itt elég nyomorultul érzem magam.

Csak egyetlen év, gondoltam boldogtalanul. Miféle esélyünk lehet, ha ennyire elkívánkozik innen?

– Hová szeretnél menni? – kérdeztem, és azon voltam, nehogy ki lehessen érezni a hangomból a csalódottságot. – Vissza Bostonba?

A fejét rázta, és ingerülten bökdösött villájával egy húsgombócot.

– Nem, az fel sem merül. Anyu új állást kapott itt. Szóval gondolom, ez eléggé véglegessé teszi a dolgot. – Abbahagyta az evést, és szomorúan meredt a tányérján összetúrt tésztára.

Ennyire hiányzik neki a város, ahol élt? Vagy valami másról van szó, tűnődtem. Az apjáról említést sem tett. Talán mostanában váltak el a szülei? Emiatt változik ilyen gyorsan a hangulata? De valószínűleg nem ismerjük egymást eléggé ahhoz, hogy rákérdezhessek.

– Csak ketten vagytok anyukáddal? – tudakoltam meg.

– Igen, meg Katie, a kishúgom.

Ezek szerint jól tippeltem az apját illetőleg. Valószínűleg emiatt költöztek el Bostonból, gondoltam.

– Az én szüleim is elváltak – jegyeztem meg rövid szünet után. – Sosem találkozom apukámmal.

A szemében mintha tiltakozás villant volna, kissé elpirult, és egy pillanatra megfeszült egy izom az állában.

– Hát igen, én sem – mormolta aztán.

Egyértelmű volt, hogy fájó pontra tapintottam. Kényelmetlenül fészkelődtem a kemény padon, és igyekeztem valami biztonságos és kézenfekvő témát találni.

– Hol laksz? – kérdeztem végül.

– A Berkley Roadon. Valami társasház mellett.

– A Berkley-n! Az csak egy sarokra van tőlünk. De akkor miért nem láttalak a buszon?

– Ma reggel anyu hozott el kocsival… és délután is eljön értem. – A hangja most melegen zengett, mint a bőgő húrja. Elgondolkodva hallgatásba merült, majd hosszan ivott a gyümölcslevéből. – Szóval… tudod… – szólalt meg habozva –, ha szeretnéd, iskola után hazavihetnénk.

Csak bámultam. Ezt most komolyan mondta? Mert egy dolog, hogy mellém ült ebédnél. Új még a suliban, talán csak rágörcsölt az első személyre, aki szóba állt vele. De azt biztosan nem volt muszáj felajánlania, hogy hazavisznek! Szinte hallottam, ahogy Kris a fülembe visítja: ne elemezd agyon a helyzetet, egyszerűen csak válaszolj neki!

– Hát, az szuper lenne, köszönöm – feleltem magamhoz térve a révületemből. – Majd kitalálom, mivel hálálhatnám meg…

Elvigyorodott, szemöldöke megint felkúszott a homlokára.

– A fuvarért cserébe például segíthetnél kipakolni a szobámban a holmimat – javasolta tréfálkozva.

A szobájában? Ezek szerint meghív magukhoz?

Ez jó, nem? Még annál is jobb?

Na várjunk csak, figyelmeztetett egy idegesítő hangocska. Nem túl magabiztos ez a fiú? Hiszen épp csak megismerkedtünk. A kipakolás talán valami egészen mást jelent? Talán az a fajta fickó, aki meghívja a lányokat