IZRAEL
SZABAD GONDOLAT

IZRAEL
SZABAD GONDOLAT

Editio Plurilingua
Budapest, 2024

IZRAEL | SZABAD GONDOLAT

U. A., M. I. et al.
Szerkesztette: Serdián Miklós György

ISBN 978-615-5461-82-8 | PRESS

ISBN 978-615-5461-90-3 | EPUB

epl.bud.hu.eu@gmail.com

1  Ígéretek

Palesztinát a kétszeres ígéret földjének is szokták nevezni, mivel az angolok a területet az araboknak is és a zsidóknak is odaígérték.

A napjainkat befolyásoló konfliktusok és az ellenségeskedések a palesztinok – palesztinai arabok – és az izraeliek – izraeli zsidók – között a tömeges zsidó bevándorlással vették kezdetüket. Az ellentétek forrása elsődlegesen abban gyökerezik, hogy két nép él ugyanazon a területen, amit mindkettő sajátjának tekint.

Az izraeliek úgy vélik, hogy a terület egyedül az övék, mert Isten nekik adta, ahogy az a Bibliában (Ótestamentumban) áll. Másik érvük, hogy ezen a területen mindig is éltek zsidók.

A palesztinok – keresztény és muszlim palesztinai arabok – álláspontja, hogy ők viszont folyamatosan, évszázadok óta, és többségben élnek ezen a területen.

Az izraelieknek és a velük érző – a világban szétszórtan élő – zsidóknak Izrael Állam az egyetlen válasz a történelmi üldöztetésekre, amelyeket a zsidóknak meg kellett élniük a diaszpórában. Véleményük szerint a zsidó állam léte a biztosíték arra, hogy a jövőben a zsidók ne eshessenek áldozatul megkülönböztetéseknek, sem pedig ellenséges bánásmódnak.

Egy zsidó állam létrehozása az európai zsidók egy csoportjának volt az elképzelése a 19. században, akik azzal a – cseppet sem elhanyagolható – ténnyel, hogy Palesztinában emberek éltek, nem törődtek. A Közel-Kelet viszonyairól semmiféle valós ismeretanyaggal nem rendelkeztek, és a megoldásra váró probléma az ő számukra kizárólag a zsidók üldözése volt.

Az európai cionisták szerény tájékozottsága szóbeszédek alapján körvonalazódott, és regényeket író kalandos kedvű utazóktól vagy olyan történészektől származott, akik katonai expedíciók tagjaiként jártak Palesztinában.

A palesztinok sem voltak sokkal tájékozottabbak. Semmit sem tudtak a zsidóüldözésekről Európában. A palesztinai arabok a nemzetközi eseményektől elzártan éltek, és nem győztes résztvevői, hanem inkább szenvedő alanyai voltak a világ térképét átrajzoló, népeket kisemmiző gyarmatosításnak. Szükséges utalni arra, hogy a nyugat-európai diaszpórában élő zsidók történelmi tapasztalata ezen a téren is nagyobb volt, hisz a gyarmatosító elitek oldalán sok zsidó vett részt az áru- vagy emberkereskedelemben, a rabszolgák adásvételében.

Amikor a zsidók a 19. század végén és a 20. század elején ezrével érkeztek meg Palesztinába, hogy államot alapítsanak, akkor a palesztinai arabok megélhették, hogy a zsidók kizárólag önmaguk számára gondolják ezt a területet. Ezt megpróbálták ugyan megakadályozni, de nem jártak sikerrel.

1948-ban megszületett Izrael Állam, ami új nemzeti tudatot adott az izraelieknek nevezett zsidóknak. Az új állampolgárok – az izraeliek – túlnyomó része azt szerette volna, hogy egyetlen arab se legyen jelen ezen a területen.

Ez a vágy nem teljesült, hisz az arabok a mai napig ott vannak: másodrendű állampolgárokként a zsidó államban, elnyomottakként és gazdaságilag alárendelt helyzetben a megszállt területeken, vagy blokád alá vonva – még ennél is kedvezőtlenebb helyzetben – a Gázai övezetben.

A palesztinai arabok – a palesztinok – szintén azt szeretnék, hogy ne legyen egyetlen zsidó sem ezen a területen, de a zsidók ott vannak. Méghozzá regionális atomhatalomként, geopolitikai támogatottságot élvezve, innovatívabb gazdasági mutatókkal, ugyanakkor teljes függőségben az ún. amerikai segélyektől, és nem elhanyagolható belső társadalmi problémákkal küszködve.

A zsidók és az arabok közös történelme az évszázados együttélés során a vallási közösségek kapcsolataiban merült ki. Az arabok a közösségi és egyéni viszonyaikat a zsidók irányába az iszlám látószögén keresztül élték meg. A keresztény arabok kisebbségi helyzete más, és meghatározó volt ebben a kérdésben is.

Utalni kell arra, hogy az iszlám a hódítások korában évszázadokon át univerzális és térítő vallásként lépett fel, területenként eltérő módon alkalmazott stratégiával. Ma, a lelkekért folytatott háborúk korában a gazdag olajtermelő országok konzervatív iszlám felfogása érvényesül, ami napi szinten a vezető geopolitikai nagyhatalom elképzeléseihez igazodik.

Le kell szögezni, hogy az arabok nem mind muszlimok, és a muszlimok nem mind arabok. Az iszlám – helyesebben muszlim – világban, Indonéziától Törökországig, az imák szövegeinek kivételével, szinte senki sem tud arabul, míg az arab országok iszlám felfogása – különböző intenzitással – az arab elemet hangsúlyozza a vallásban.

Pontatlan lenne azt állítani, hogy a zsidók és a muszlimok kapcsolatai mindig felhőtlenek lettek volna, ugyanakkor nyomatékosítani kell, hogy a muszlim világban soha nem fordult elő a zsidók tömeges elűzése, mint ahogy ez a 15. században az Ibériai-félszigeten megtörtént. A Szent Inkvizíció erőteljesebb csapás volt a zsidókra bármilyen Szent Háborúnak fordított dzsihádnál: a fogalom pontosítására és értelmezésére még visszatérünk.

A 19. és 20. századi orosz pogromokhoz hasonló atrocitások sem történtek a muszlim többségű társadalmakban. Az „antiszemitizmus” mint fogalom Európában született meg, és nincs megfelelője az arab nyelvben. A kifejezés már a maga nemében is képtelenség, és mint olyan, napjainkban új értelmet nyer.

A 20. századi zsidóüldözésnek sincs megfelelője a muszlim többségű országokban.

Az arabok és a zsidók együttélése a cionista mozgalom megjelenésével változott meg gyökeresen, amikor ez a vallási alapokon is nyugvó politikai ideológia egy, csak zsidók számára gondolt állam megalapításában teljesedett ki az arab és iszlám világ szívében.

1947-ben az arab országok visszautasították Palesztina felosztását az ENSZ határozata értelmében.

Az arab vezetők ezekben az időkben sem voltak egységesek, ahogy ma sem azok. A későbbiekben pedig Izrael Állam létjogosultságát is megkérdőjelezték. Néhányuk ugyan engedékenyebbnek bizonyult, de az arab nacionalizmus jegyében megfogalmazott visszautasító végszót Egyiptom és Szíria vezetőinek hangoskodása fémjelezte.

Az 1967-es háború után Kartúmban nyolc arab ország vezetői gyűltek össze, ahol kimondták, hogy „nincs béke Izraellel, nem ismerik el Izraelt, és tárgyalás sincs Izraellel”, továbbá azt, hogy „ragaszkodni kell a palesztin nép jogához, hogy saját országa legyen”. Ez a tanácskozás a „három nem” konferenciaként vált ismertté.

2  Arafat

Jasszer Arafat (1929-2004) életrajzírói különböző születési helyet jelölnek meg, ami szimbolikus jelentőséggel bír, mert a mai napig kérdéses, hogy valójában ki volt Arafat, és milyen szerepet játszott a palesztinok történelmi vezetőjeként.

Arafat az 1950-es években palesztin diákokat mozgósított Egyiptomban, megalapította az Al-Fatahot Kuvaitban, az 1967-es háborút követően pedig életre hívta a Palesztin Felszabadítási Szervezetet (PFSZ), és az 1970-es években a palesztin ellenállás élére állt Jordániában.

Arafatot 1974. november 13-án az ENSZ Közgyűlése államfőnek kijáró fogadtatásban részesítette. Több mint száz ország szavazott amellett, hogy meghívják, míg négyen ellene, és mintegy húszan tartózkodtak. Az általános lelkesedés közepette az izraeli delegáció kivonult a teremből.

Arafat a palesztin ügy szimbólumává vált. Hagyományos arab fejkendőjében, elengedhetetlen kufiájában a palesztin nép sorsának felidézésekor kijelentette: „Egyik kezemben egy olajfaág van, a másikban a szabadságharcos pisztolyát tartom. Ne hagyják, hogy az olajfaág kiessen a kezemből.”

Arafat megjelenése az ENSZ-ben és a nemzetközi médiában a palesztinok első nagy győzelme volt. Figyelembe kell venni, hogy 1967-ben az ENSZ 242-es határozata csupán menekültként beszélt a palesztinokról. Ekkoriban az izraeliek tagadták a palesztin nép létét, a világ közvéleményét irányító erők pedig terroristáknak nevezték őket.

1982-ben, miközben az izraeli hadsereg lerohanta Libanont, és a zsidó állam légi ereje bombázta Bejrútot, megkísérelték meggyilkolni Arafatot. Miután ez nem sikerült, nyílt és titkos tárgyalások után Tuniszba távozhatott.

1988-ban Arafat megfellebbezhetetlen politikai autoritásának köszönhetően a palesztinok elismerték Izrael Államot. Ezért és a békeszerződések megkötéséért Nobel-békedíjjal tüntették ki.

2004-ben az USA politikusai és az izraeliek újra ördögi szerepben tüntették fel, és az utóbbiak két évig őrizetben tartották főhadiszállásán, Ramallahban.

Jasszer Arafat, a palesztin nép számára Abú Ammár az az ember maradt, aki soha nem adta meg magát. Ahogy születésének helye, úgy halálának okai is homályosak. Sokan azon a véleményen vannak – nemcsak palesztinok, de baloldali izraeliek is –, hogy Jasszer Arafatot gyógykezelés ürügyén egy francia kórházban megölték.

3  Béke

Az 1993-as békemegállapodások óta 30 év telt el, de arra a kérdésre, hogy lehetséges-e bármiféle tartós béke izraeliek és palesztinok között, egy negyedszázad alatt sem született kielégítő válasz.

Milliók kérdezik napjainkban is, hogyan lehetséges ilyen ellentétes érdekeket és vágyálmokat összeegyeztetni. A kérdésre a választ ma sem hívják másként, mint erőszaknak.

A békés együttélés gyakorlatilag kizártnak tűnik, hisz két nép akarja ugyanazt a területet, és az izraeli társadalom többsége elutasít bármiféle komolyan vehető engedményt a palesztinokkal szemben. Ugyanakkor a 20. század történései megmutatták, hogy egyik fél sem képes megszabadulni a másiktól, és ha akarnak, ha nem, együtt kell élniük. Erre vannak ítélve.

A kollektív tudat mélyén talán még megtalálható a vágy, hogy keresztények, muszlimok és zsidók – a sorrend szabadon választható – vallási közösségekként békében éljenek egymás mellett, a valóság azonban mást mutat. Többen vannak azok, akik nemzetállami vagy vallási alapokon nyugvó és erőszakot hirdető megoldásokban gondolkoznak. A próféták szava nem jut el hozzájuk.

Egy azonban bizonyos: ha tovább tart Ciszjordánia – a Nyugati Part – megszállása és a Gázai övezet blokádja, akkor nem lesz béke. Az izraeliek nem hihetik azt, hogy a zsidó állam véglegesíti a megszállást – még ha az amerikai zsidó lobbi ezt a megoldást gondolja is helyesnek –, és azt sem, hogy a palesztinai arabok és az arab világ mindörökre belenyugszik a történelem végébe, amit a győztesek írnak.

Az ENSZ magatehetetlensége lehetőség az érintetteknek – izraeli zsidóknak és palesztinai araboknak –, hogy újragondolják az üzenetet: a ti holokausztotok a mi katasztrófánk.

A nakba, a palesztin katasztrófa, amikor 1948-ban több százezer embert elűztek a szülőföldjéről, csak a kezdete, és nem a vége egy folyamatnak, ami számtalan további kérdést vet fel. Ki akar békét? Ki, milyen békét akar? Békét zsidók nélkül? Békét Izraelnek? Esetleg békét Nagy-Izraelnek? De valójában mekkora Nagy-Izrael?

2000. március 23-án II. János Pál pápa Jeruzsálemben megszólította a vallások képviselőit, idézett a Bibilából és a Koránból. A katolikus vezető szavai mit sem veszítettek időszerűségükből:

Zsidók, Keresztények és Muszlimok Tisztelt Képviselői!

1. Ebben az évben, amikor Jézus Krisztus születésének 2000. évfordulóját ünnepeljük, igazán örülök, mert beteljesedett régi vágyam, hogy meglátogathassam az üdvösség történetének nagy helyszíneit. Mélységesen megindít annak tudata, hogy megszámlálhatatlan zarándok nyomában járok, akik előttem imádkoztak azokon a szent helyeken, melyek Isten beavatkozásaihoz kötődnek. Teljesen tudatában vagyok, hogy ez a föld szent a zsidóknak, a keresztényeknek és a muszlimoknak. Ezért látogatásom nem lett volna teljes, ha nem találkozom veletek, vallások tiszteletre méltó Vezetői. Köszönet a biztatásért, amit jelenlétetek itt, ezen az estén jelent nagyon sokak reményének és meggyőződésének, hogy belépünk a vallásközi dialógus új korszakába. Tudjuk, hogy az összes hívő közötti kapcsolatok szorosabbá fűzése égetően szükséges egy igazságosabb és békésebb világ megvalósításához. Jeruzsálem mindannyiunk számára, miként a neve mondja, a „Béke Városa”. A világon talán nincs is más hely, amely ennyire sugározná a transzcendenciát és az isteni kiválasztást, melyeket e város köveiben, emlékműveiben és a falai között egymás mellett élő három vallás tanúságában érezhetünk. Ebben az együttlétben nem minden könnyű, és nem is lesz az. Mindazonáltal vallási hagyományainkban meg kell találnunk a bölcsességet és magasabb rendű késztetést arra, hogy a kölcsönös megértés és szívbéli tisztelet győzelmét biztosítsuk.

2. Valamennyien egyetértünk abban, hogy a vallásnak hitelesen Istenre kell koncentrálnia, s hogy elsődleges vallási kötelezettségünk az imádás, a dicséret és a hálaadás. A Korán első szúrája mondja: „Dicséret Istennek, a világok Urának”. A Biblia sugalmazott énekeiben halljuk az egyetemes fölszólítást: „Minden élő dicsérje az Urat! Alleluja!” (Zsolt 150,6). Az Evangéliumban olvassuk, hogy amikor Jézus megszületett, az angyalok így énekeltek: „Dicsőség a magasságban Istennek!” (Lk 2,14). Most, amikor sokakat megkísért, hogy Istennel való kapcsolat nélkül rendezzék be életüket, a fölszólítás, hogy ismerjük el a mindenség Teremtőjét és a történelem Urát, lényeges mozzanat az egyes emberek jólétének és a társadalom korrekt fejlődésének biztosításához.

3. Ha igazi, akkor az Isten iránti áhítat szükségszerűen magá – ban foglalja a többi ember iránti figyelmességet. Mint az egyetlen emberi család tagjai és Isten szeretett gyermekei hordozunk olyan kölcsönös kötelezettségeket, melyeket hívőként nem hanyagolhatunk el. Jézus egyik első tanítványa írta: „Ha valaki azt mondja: »Én szeretem Istent«, és gyűlöli a testvérét, hazug az. Aki ugyanis nem szereti testvérét, akit lát, nem szeretheti Istent, akit nem lát.” (Jn 4,20) A fivérek és nővérek szeretete magában foglalja a tisztelet és együttérzés magatartását, a szolidaritás megnyilvánulásait, az együttműködést a közjóért. Ezért az igazságosságért és a békéért való fáradozás nem idegen a vallás területétől, hanem annak egyik lényeges eleme. Keresztény szempontból nézve nem a vallási vezetők feladata gyakorlati recepteket adni a politikai, gazdasági, szociális problémák megoldására. Az ő feladatuk mindenekelőtt az, hogy a hit igazságait és a helyes magatartást tanítsák, és segítsék az embereket, beleértve a közélet felelőseit is, kötelességeik tudatosításában és teljesítésében. Mint vallási vezetők segítsük az embereket abban, hogy teljes életet éljenek, Istennel való kapcsolatuk vertikális dimenzióját hozzák összhangba a felebarát szolgálatának horizontális dimenziójával.

4. Ilyen vagy olyan formában mindegyikünk vallása ismeri az aranyszabályt: „Tedd a másiknak azt, amit szeretnél, hogy neked tegyenek”. De bármennyire értékes elirányítás ez a szabály, az igazi felebaráti szeretet ezt felülmúlja. Ugyanis azon a meggyőződésen alapszik, hogy amikor szeretjük a felebarátot, Isten iránti szeretetünket mutathatjuk meg, és amikor rosszat teszünk a felebarátnak, megbántjuk Istent. Ez azt jelenti, hogy a vallás ellenkezik a kizárással és hátrányos megkülönböztetéssel, a gyűlölettel és versengéssel, az erőszakkal és a konfliktusokkal. A vallás nem válhat ürüggyé az erőszakra, főleg akkor nem, amikor a vallási hovatartozás egybeesik az etnikai és kulturális identitással. A vallás és a béke együtt járnak! A hit és a vallás gyakorlása nem tarthat vissza minden ember istenképiségének megvédésétől.

Figyelembe véve mindegyikünk vallási hagyományainak gazdagságát, terjesztenünk kell annak tudatát, hogy a mai problémák nem oldhatók meg, ha nem ismerjük meg egymást, és elszigeteltek maradunk egymástól. Valamennyien ismerjük a múlt megnemértéseit és konfliktusait, és tudjuk, mennyire megterhelik ma is a zsidók, keresztények és muszlimok kapcsolatait. Minden lehetségest meg kell tennünk azért, hogy a múlt bűneinek és megbántásainak tudata szilárd elhatározássá alakuljon át: új jövőt akarunk építeni, amelyben nem lesz más közöttünk, mint a tiszteletteljes és termékeny együttműködés.

A katolikus Egyház őszinte és termékeny vallásközi dialógust akar folytatni a zsidó hit embereivel és az iszlám követőivel. E dialógus nem kísérlet arra, hogy saját látásunkat rákényszerítsük másokra. Mindegyikünktől megköveteli, hogy hűségesen ahhoz, amit hiszünk, tisztelettel hallgassuk meg a másikat, próbáljuk fölismerni, mi jó és szent az ő tanításában, és működjünk együtt mindabban, ami előmozdíthatja a békét és a kölcsönös megértést.

5. Az itt jelen lévő zsidó, keresztény és muszlim gyermekek és fiatalok a remény jelei, és ösztönzés mindannyiunknak. Minden új nemzedék isteni ajándék a világnak. Ha átadjuk nekik mindazt, ami hagyományainkban jó és nemes, ők mélyebb barátságban és tevékenyebb együttműködésben fogják kivirágoztatni azokat. Ha a különböző vallási közösségeknek sikerül a Szent Városban és a Szentföldön barátságban és összhangban élni és dolgozni, elképzelhetetlenül nagy jót valósítanak meg nemcsak önmaguknak, hanem e régió békéje ügyének is. Jeruzsálem valóban a Béke Városa lesz minden népnek. Akkor majd idézhetjük a Próféta szavát: „Jertek, menjünk föl az Úr hegyére, Jákob Istenének házába, hogy tanítson minket utaira és az ő ösvényein járjunk!” (Iz 2,3). E feladat vállalása és teljesítése Jeruzsálem szent városában azt jelenti, kérjük Istent, virrasszon erőfeszítéseink fölött, és vigye őket jó véghez. A Mindenható bőségesen áldja meg közös erőfeszítéseinket!”

A palesztin vezetőknek, az arab politikai elitnek és az iszlámista szélsőségeseknek is vannak – többnyire a demagógia hálójában vergődő – elképzelései az „állandó és őszinte békéről”, és nem utolsósorban Jeruzsálemről – arab nevén Al-Kudszról (A Szentről) –, valamint Izrael Állam jövőjéről.

A vallási és politikai cionisták számára is létezik egyfajta béke, amelyben csak a zsidók játszanak döntő szerepet, akik hazatértek őseik földjére. Ez a „béke” az ő képzeletűkben arabok nélküli, akik – ha „másképp nem megy” – másodrendű állampolgárokként vagy vendégmunkásokként élhetnek a szülőföldjükön.

A vallási cionisták véleményét osztó fundamentalista keresztények sem a kölcsönösség jegyében írják az általuk elképzelt történelem forgatókönyveit.

Jichak Rabin életével fizetett azért, hogy nem ebben a fajta békében gondolkodott.

4  Rabin

Az izraeli miniszterelnök, Jichak Rabin (1922-1995) meggyilkolását megelőző hónapokban zsidó vallási közösségekben – nemcsak Izraelben, de az Egyesült Államokban is – heves viták zajlottak arról: milyen ősi vallási kategóriába esik Rabin viselkedése, ami indokolja fizikai megsemmisítését, azaz megölését.

Ezzel egy időben jelentős propagandakampány folyt Rabin személye ellen. Az izraeli jobboldal és szélsőjobboldal által terjesztett plakátok és szórólapok Rabint hol az Arafat által viselt ikonikus arab fejkendőben ábrázolták, hol nemzetiszocialista tiszti egyenruhába bújtatták a képeken. A már akkor is jelentős befolyással bíró jelenlegi politikai elit tagjai nem sokat tettek annak érdekében, hogy mindezt megakadályozzák. A jobboldali izraeli politikai elit hallgatólagosan támogatta Rabin démonizációját.

1995. november 4-én a már pattanásig feszült hangulatban egy szélsőjobboldali zsidó aktivista egy rabbi áldásával meggyilkolta a miniszterelnököt. A közvéleménykutatások megerősítették, hogy az izraeli zsidó fiatalok több mint 30%-a hősnek tartotta a gyilkost.

Az 1993-ban megkötött ún. oslói megállapodások sok olyan kérdést hagytak függőben, amelyet a felek idővel megoldhattak volna. Bár az izraeliek és a palesztinok is támogatták a megoldást, az izraeli lakosság jelentős és befolyásos hányada árulásnak tekintette a kivonulást a Nyugati Partról (Ciszjordániából) és Gázából.

Az izraeliek közel harminc éven keresztül, 1967-től 1995-ig azt népszerűsítették, hogy ezek a területek Izrael elválaszthatatlan részét képezik. Hajszálpontosan abban a szellemben működtek, ahogy ezt az izraeli jobboldal véleményformálói és a nemzetközi konzervatív zsidó körök látni akarták. A hétköznapi izraeli nyelvhasználatban és a politikai diskurzusban a Nyugati Partból Júdea és Szamaria lett, a zöld vonal pedig eltűnt a hivatalos izraeli térképekről.

Számos jelentős rabbi nyilvánosan kijelentette, hogy kötelesség megtagadni bármilyen parancsot, amely kimondja az Izrael földjén létesített telepek kiürítését, vagy arra késztet, hogy bárki területeket adjon át „nem zsidóknak”.

Az izraeli társadalom túlnyomó többségének szemléletmódja azóta sem változott, és a szociológiai felmérések megdöbbentő eredményeket mutatnak.

5  Társadalom

2016-ban a legelső közvélemény-kutatást az izraeli társadalom rasszizmusáról a Pew Kutató Központ (Pew Research Center) készítette. Az adatok kiértékelése után megállapítható volt, hogy a lakosság nagy része helyeslően vélekedik a fajgyűlölet határát súroló kijelentésekről.

Az izraeliek támogatják a faji alapon álló hierarchiát és az etnikai tisztogatást. Ami korábban szóbeszéd tárgya lehetett, az most bebizonyosodott. Az izraeli zsidó állampolgárok igényt tartanak a megkülönböztetett bánásmódra. Vagyis arra, hogy előnyben részesítsék őket a keresztény, muszlim vagy egyéb hitű, vagy akár ateista izraeli állampolgárokkal szemben.

A megkérdezettek fele még tovább ment, és nem óhajtott látni egyetlen más – tágabb értelemben vett izraeli, és a hagyományosan szűk értelemben vett zsidó szóhasználatban – „nem zsidó” állampolgárt a közelében.

Az izraeli zsidók mintegy 79%-a (négyötöde) állította, hogy a zsidókat különleges - értelemszerűen előnyösebb – bánásmód illeti meg. Az izraeli zsidók 48%-a (fele) támogatná a „nem zsidó arabok” – mert hisz zsidó származású arabok és utódaik is élnek Izraelben – állampolgárságának megvonását, és kiűzésüket Izraelből. A vallásos zsidók 71%-a, a nem vallásos zsidók 36%-a támogatta ezt a fajta etnikai tisztogatást.

A közvélemény-kutatás után az etnikai alapon történő nemzetpolitika mellett érvelők egyik parlamenti képviselője – újra csak a fenti, kollektiven megkülönböztető megjelöléssel – a „nem zsidók” eltávolítása kapcsán megjegyezte: „Meg kell tenni”.

Az izraeli zsidó szélsőséges jobboldal támadja a kormányt, amiért nem épít elegendő házat a telepesek számára, akik az elfoglalt területekre költöznek. Ötletgazdagságuk odáig terjed, hogy nemcsak az erőszakos cselekményekben részt vevő támadók házát dózerolnák le, de a rokonaikét is, és azokat a palesztinokat és teljes családjukat deportálnák, akik zsidókat támadnak meg. Hangoskodásuk célja természetesen az, hogy szavazókat hódítsanak el – a hozzájuk képest mérsékelten viselkedő – jobboldali kormánypárttól.

Egy rabbi azt javasolta az izraeli katonáknak, hogy ne vegyenek figyelembe semmiféle jogi vagy lelkiismereti szempontot, még ha az a Legfelsőbb Bíróság ítélete vagy az Izraeli Védelmi Erők vezérkarának álláspontja is, akkor se, ha ez „a felszabadított területek” – a nemzetközi jog szerint „a megszállt területek” – kapcsán történő cselekményeket érinti.

A rabbi a Tórából vett történettel támasztotta alá mondanivalóját. Az amalekiták teljes kiirtása – egy korabeli népirtás – volt számára a példaértékű történet. Ez nem új keletű felvetés, hisz szélsőséges rabbik programszerűen Izrael ellenségeinek tömeges legyilkolására buzdítanak. A rabbikat a gyűlöletbeszédért jó esetben figyelmeztetésben részesítik a hatóságok, de többnyire abban sem. Havi járándóságukat pedig tovább folyósítják az illetékesek.

6  Bírálat

Arra a kérdésre, hogy ki bírálhatja Izraelt, könnyű megadni a választ. A tabuk világában és a politikai korrektség íratlan szabályai szerint senki.

José Saramago 2002-ben tett, szándékosan eltúlzott kijelentése, hogy a palesztinok helyzete a megszállt területeken hasonlít Auschwitz tapasztalataihoz, ismert.

Mindenki emlékszik azokra a képekre, amikor egy izraeli katona kalapáccsal veri szét egy palesztin gyerek karját, aki köveket dobált a tankokra. Még szerencse, hogy nem vágták le a karját tőből, teszi közzé hét évvel később, 2009-ben a Saramago Alapítvány honlapja. E helyütt az író másik humanitárius észrevétele is helyet kap: Akiket a haláltáborokban feláldoztak, minden bizonnyal szégyenüknek adná nak hangot, ha látnák, mit tesznek az utódaik.

A Saramago-jelentés óta sok víz folyt le a Dunán, és kevesebb a Jordánon, mert utóbbi a mértéktelen fogyasztás miatt egyre apad. Mindazonáltal ma sem tanácsos bírálni Izrael Állam erőszakon alapuló politikáját.

Egy ismert zenész meg merte tenni, hogy objektív módon beszélt a zsidó állam megkülönböztető gyakorlatáról, és a palesztin lakossággal szemben alkalmazott intézkedésekről.

Aki kritikus észrevételeket enged meg magának, annak ze nészként nem lesz hosszú a pályafutása, mondta.

Meglehetősen idegen látvány volt, és kellemetlen utóérzést okozott, hogy egy etnikailag különválasztott hallgatóság – 60000 zsidó izraeli – előtt játszottunk. Egyetlen palesztin sem volt a hallgatók között, tette hozzá.

Az eredmény nem váratott magára. Elvakult személyek „nácinak és antiszemitának” bélyegezték. Az apja a II. világháborúban esett el a németek elleni harcban.

A zenész bűne egy több országban működő civil kezdeményezés támogatása is, ami helyesen fordítva bojkott, dezinvesztíció és szankciók (boycott, divestment and sanctions, BDS).

Különös érdeme a magyar tömegtájékoztatásnak, hogy a BDS félrefordításaival tömegesen találkozhat mindenki, de a valós megfelelőjét hiába keressük. Nem csoda: az ilyen alapon működő társadalmi szerepvállalás a kézivezérelt diktatúrák ördögszekerén rázkódó kelet-európai gondolkodásmódtól idegen.

A bojkott és a szankciók között áll a dezinvesztíció, a „befektetések visszatartása” annak érdekében, hogy Izrael ne jusson, egy egyszerű példával élve, olyan nagy teljesítményű földmunkagépekhez, amelyek segítégével palesztinok lakóházait rombolja le, vagy „élve temet el” egy békeaktivistát. Rachel Corrie, egy amerikai lány belehalt sérüléseibe, mert egy katonai buldózer törmelékkel temette be, majd átment a testén. A tettesnek haja szála se görbült, mert Izraelben „nincsenek háborús bűnösök”. Pontosabban fogalmazva: a zsidó államban még nem tartanak ott, hogy felelősségre vonják őket.

Egy kolumbiai újságírónő le merte írni, hogy Gáza – egyik (a szerk.) - bombázásakor az izraeli Szderot (Sderot) lakói kényelembe helyezték magukat a dombtetőn. Kempingszékekről vagy még kényelmesebb ülőalkalmatosságokról, palackos vízzel a lábuknál nézték a számukra veszélytelen, és az izraeli hadsereg számára sem különösebben izgalmas, egyoldalúnak nevezhető háborúskodás borzalmait.

A CNN extudósítója Twitter-oldalán megírta: azzal fenyegették, ha egy szót mer írni a történtekről, szétverik az autóját. (Kész szerencse, ha ennyivel megúszta.)

A dán Kristeligt Dagblad újságírói is hasonló tapasztalatokkal távoztak a helyszínről. Ennek ellenére megírták a látottakat, mert nem féltek.

7  Vallási cionisták

A vallási cionisták vagy politikailag korrekt elnevezéssel: „vallásos cionisták” térképén sok szent hely van, és ezek kiterjesztése vagy számuk növelése nem idegen a gondolkodásuktól. Elképzeléseiket és vágyaikat a Bibliából kölcsönzött, olykor szó szerint vett idézetekkel, más esetben a legtágabb értelmezésekkel és szövegmagyarázatokkal támasztják alá. A szent helyek számukra Izraelben vannak: Nagy-Izraelben.

Miután az izraeli hadsereg elfoglalta és megszállta a Nyugati Partot, valamint a Gázai övezetet, a kormány úgy gondolta, hogy ezeket a területeket a későbbi béketárgyalások után visszaadja, de a későbbiekben az izraeli társadalmon belül a vallási cionisták egyre növekvő befolyásával nem tudott mit kezdeni.

Bizonyos palesztin városokat, ahol a régi időkben zsidók éltek, vagy zsidó ősatyák sírjai találhatók, a zsidó ortodoxia lépésről lépésre szentnek nyilvánított, bár a zsidó vallás évszázadokon át nem ismerte a szent helyek és tárgyak imádatát. Nacionalista és vallásos szervezetek kezdtek el dolgozni azon – a politikai erők támogatásával –, hogy az isteni parancs szerint ezek a területek zsidó ellenőrzés alatt maradjanak.

Hebron – arab nevén Al-Halíl – volt az egyik ilyen palesztin város, ahol a legendák világában több zsidó ősatya, köztük Ábrahám van eltemetve.

Az 1967-es háborút követően ez a palesztin város is az izraeli hadsereg ellenőrzése alá került, és kihasználva a védelmet, egy néhány száz fős zsidó közösség települt be a mintegy százhetvenezres arab közegbe.

Betlehem, arabul Bajt Lahm, ami eredetileg a kánaániták termékenységi istenéről kapta a nevét, egy másik ilyen ikonikus hely a zsidó vallási cionisták számára. Itt van eltemetve – ugyancsak a legenda szerint – Ráhel ősanya.

A sírhely ma egy nyolc méter magas fallal van körülvéve, amit az izraeliek építettek. A város főutcáján, egy muszlim temető mellett található, és egy kis csoport vallásos zsidó szent helynek tekinti. Ahhoz, hogy ezek a zsidók békében látogathassák a helyet, és semmiféle kapcsolatba ne kerüljenek a palesztinokkal, egy külön utat építettek számukra – csak zsidók számára –, ami összeköttetést biztosít a sír és Jeruzsálem között.

A megszállás további heves vitáknak adott teret. Nemcsak ezeknek a helyeknek a közigazgatása volt a tét, de a Siratófal további sorsa is középpontba került. Az érdekeltek elővették a politikailag motivált Messiás nélküli messianizmust, hisz a zsidók elfoglalták – más szóhasználatukban: megszerezték – Izrael bibliai földjét, még a Messiás megérkezése előtt.

Ezzel megnyílt az út a további területszerzés előtt, és vallási megközelítések kezdtek helyet cserélni a határok fogalmával, és a világi állam törvényeivel. Így lehetőség nyílt a határok újabb megkérdőjelezésére, és előre vetült a vallási állam árnyéka, ami még halványabb lehetőséget nyújtott és nyújt a megegyezéshez.

8  Egyezkedések

Ebben a helyzetben a mozgástér a palesztinok számára nem tűnik túl nagynak. Az oslói megállapodások óta nem változott semmi, bár a titkos egyeztetések és egyezkedések a zsidó állam és a Palesztin Hatóság képviselői között napjainkban is folynak. Az államilag finanszírozott köztévéknek szánt csetepatéknak – amelyek félrevezetett és ártatlan emberek, vagy éppen szervezeti szolgálatban lévő személyek életébe kerülnek – ebben a képben nincs igazán jelentőségük, hacsak nem a médiahatalom kegyeit keresik az egymásra utalt, illetve a napi politika szintjén elválaszthatatlanul összefonódott felek.

A megegyezések és az aláírt megállapodások későbbi interpretációi, Jichak Rabin miniszterelnök meggyilkolása, a megszállás folytatása, a zsidó telepek terjeszkedése, a palesztinok öngyilkos merényletei és a Gázai övezetből indított rakétatámadásai, valamint az egyre újabb formákat öltő erőszakos cselekedetei csak abban „segítenek”, hogy a helyzet ne javuljon.

Az USA elnökeinek ilyen vagy olyan erőfeszítései sem vezettek eredményre, és a jelenlegi, erőpolitikát hirdető, önelégült hozzáállás sem lesz gyümölcsöző. A feltételek nélküli szövetséges, Izrael mellett állást foglaló, fenyegetésektől sem mentes retorika hosszú távon nem sok jót ígér.

2002-ben az USA kormányzati munkatársai megalkották az Útitervet, amelyben Izrael biztonságát és egy demokratikus, élhető és békés Palesztinát vizionáltak. Az új tervet a szuperhatalmi agytrösztök készítették elő, akárcsak a Közel-Kelet térképének átrajzolását az 1980-as években. Mindezt az Európai Unió, Oroszország és az ENSZ jóváhagyásával. A Négyes fogat alaptételeit a Fehér Ház fogalmazta meg.

Ekkor kísérelték meg az amerikaiak és az izraeliek – nem sok sikerrel – elszigetelni a korabeli palesztin elnököt, Jasszer Arafatot, és ekkor szabtak a palesztinok számára többnyire elfogadhatatlan feltételeket, hogy egyáltalán folytassák velük a párbeszédet.

2003. április 30-án került nyilvánosságra a dokumentum, amelyben egy új palesztin miniszterelnök megválasztásának szükségességére utaltak, ami a további együttműködés feltétele is volt, akárcsak az erőszakos cselekmények beszüntetése a megszállás ellen. Izrael ellenszolgáltatásként ígéretet tett, hogy javít a humanitárius helyzeten a megszállt – izraeli szóhasználatban „közigazgatott” – területeken.

2007-ben Anapolisban (USA) az akkori amerikai elnök irányításával találkozott a palesztin elnök és az izraeli miniszterelnök, akik megegyeztek két külön állam – egy palesztin, és egy izraeli állam – szükségességében.