A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kevin Behan: Your Dog Is Your Mirror – The Emotional Capacity of Our Dogs and Ourselves

New World Library, Novato, California, 2011

All rights reserved.

Copyright © 2011 by Kevin Behan

Hungarian translation © Papolczy Péter, 2024

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Fordította Papolczy Péter

Borítótervező Tillai Tamás

Felelős szerkesztő Hessky Eszter

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 475 993 5

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

A szívemnek:

Carának, Seannak, Sondrának és Aginak

Ha az emberek ... kutatnák, mivel tudnák a leginkább méltóvá tenni magukat arra, amihez oly nagyon vonzódnak, akkor talán lennének az életüket megtisztító álmaik. Az ember válassza ki a kedvenc állatát, és tanulmányozza, tanulja meg ártatlan természetét. Tanulja meg megérteni a hangjait és a mozdulatait. Az állatok kommunikálni akarnak az emberrel.

Bátor Bölény, teton sziú, 1896 körül.

[ Tartalom ]

Előszó: Nem a kutyáról szól

Bevezetés

I. Különleges kapcsolatunk a kutyákkal

1. Pontosan ismernek minket

2. A kutya igazi tehetsége

3. Mi a szőrt tudunk?

II. Az életem kutyákkal

4. A tudomány állása

5. A bökkenő a biológiával

6. Az itt és most elmélete

7. Egy nap

8. A születés utáni csoda

III. A kutya működése

9. A természet tükröt tart

10. Feloldatlan érzelmek

11. Itt van a múlt eltemetve

12. Az igazság Pavlovról

13. Mi a Szív?

14. Mi a kutya?

IV. A kutya az életedben

15. Egy kutya nem téved

16. Csoportbeszéd

17. Lesz számonkérés

18. A háziasítás ára

19. A néhai nagy doberman

20. A kutya megfejtése

21. A kutyák az életemben

Köszönetnyilvánítás

Irodalomjegyzék és ajánlott olvasmányok

Előszó [Nem a kutyáról szól]

Rosy egy nőstény cocker spániel, a gazdája Linda, pszichoterapeuta, és Rosy története sok tekintetben szemlélteti ennek a könyvnek a mondanivalóját. Amikor Linda megérkezett a farmomra frissen mosott és polírozott luxusautójával, Rosy az anyósülésén ült, és a kocsi bámulatos módon még mindig ragyogott, pedig másfél kilométeres sáros földút vezet a farmomig. Az autó makulátlan belsejét mindenhol tiszta bőrkárpit fedte. Amikor Linda kinyitotta az ajtót, Rosy átmászott a térdén, és rám zúdította barátságos üdvözletét. Ezek után nekilódult, és maximális fordulatszámon pörögve, flexi pórázát a maximális hosszára kifeszítve igyekezett a kocsifelhajtó szélén található dagonyáig eljutni. Linda sebtiben odaköszönt nekem, de leginkább azzal volt elfoglalva, hogy tartsa Rosyval a lépést, akinek az orra ezernyi új szagban lubickolt, időnként felkapta a fejét, pásztázta, majd megint célba vette a távoli látóhatárt. Összerezzentem, amikor lelki szemeim előtt megjelent, ahogy mocskos mancsával visszamászik a kifogástalan bemutatótermi állapotban lévő autóba. Valahogy éreztem, hogy Lindát viszont nem fogja zavarni.

Végül rendeztük sorainkat, és szokásomhoz híven a konzultációt egy sétával kezdtük a birtokon. A telkemen áthúzódó ösvény egy régi postakocsiút maradványa, Vermontot szelte át Albany felé. Az út egy jó kilométer hosszan az erdőben halad, majd egy mezőbe torkollik, ami mellett elhagyatott hódtó terül el. Sokszor elég eljutnunk ennek az útnak a végéig, hogy a kutya és a gazdája ellazuljon. Néhány kutya belecsobban a vízbe, néhány botokat keresgél, néhány füvet eszik, néhány csak bambul a fák közé. Pár percig gyönyörködünk a kilátásban, aztán indulunk vissza.

Séta közben Linda minden mondanivalóját feljegyzem a füzetembe. Időnként válaszolok egy-egy kérdésére, de a lehető legtömörebben. Nem akarok semmit mondani, mielőtt Linda kibeszélné magát.

Amikor apámnak, John Behannek dolgoztam a Connecticut állambeli West Reddingben, a Canine College-ben, órákon át tudtam kérdezgetni az ügyfelet arról, hogyan nevelte és képezte a kutyáját. Akárcsak apám és a többi kutyaoktató, én is próbáltam pontosan meghatározni azt a pillanatot, amikor a kutya megtanulta ezt vagy azt a társítást, kialakította ezt vagy azt a rossz szokást, vagy igyekeztem rájönni, mikor és mi módon csúszott le a gazda a főnöki státuszból a kutya szemében. A konzultáció abban a pillanatban kezdetét vette, ahogy a gazdi kivette a kutyáját a kocsiból. Apa megtanított, hogy alaposan figyeljem meg, ki a „vezér” – a szülők, a gyerekek vagy a kutya?

Ma is ugyanazokat a kérdéseket teszem fel az ügyfeleknek, mint harmincöt évvel ezelőtt: „Hány éves volt a kutyája, amikor magához került?” „Eddig hogyan próbálta fegyelmezni?” „Mikor észlelte először a problémát?” De jóllehet ugyanazokat a kérdéseket teszem fel, és végül ugyanolyan hosszan beszélgetek, mint kezdő koromban, már nem a kutya hátteréről akarok tájékozódni, nem arra vagyok kíváncsi, hogyan sajátította el ezt vagy azt a viselkedést. Nem próbálom elhelyezni a kutyát az úgynevezett falkahierarchiában. Rosyról semmi mást nem kell már tudnom; találkozásunk első néhány percében kitárulkozott. Azért teszek fel kérdéseket, és írom le Linda válaszait, hogy Lindát gondolkodásra, visszaemlékezésre és elmélkedésre ösztönözzem, mert ahogy Linda Rosyról beszél, a legmélyebb érzései bukkannak felszínre a szóhasználatában, a hangszínében és abban, hogy hová helyezi a hangsúlyt egy-egy mondatban. Nekem az számít, hogy Linda miként látja a kutyáját, hogyan értelmezi Rosy viselkedését, és ami a legfontosabb: hogy Rosy milyen érzéseket vált ki Lindából.

Rosyval az a gond, hogy agresszív a gyerekekkel, olyankor őrjöng, és ellentmondásosan viselkedik. Olyankor is csóválja a farkát, amikor éppen vicsorog és támadásba lendül, és nem is kétséges, hogy harapni készül – bár Linda eddig sikeresen hajózott a viharos tengeren, és egyetlen gyereknek sem esett bántódása. Érdeklődve hallgatom Linda elbeszélését arról, hogy Rosy tébolyult dühromai közepette magas, visító ugatást hallat, ami fulladozó, öklendező hanggal ér véget, mintha valami a torkán akadt volna.

Linda kereste a megoldást a problémára. Próbálkozott képzéssel a dominancia-modell és a viselkedésmódosítás tudománya szerint; bevezette a „nincs ingyen ebéd” rendszert, ebben a kutyának minden örömért meg kell dolgoznia, nem potyázhat, ami az én szememben olyan, mint a sikertelen cégek állami támogatása. Próbálkozott valami kutyák számára készült kantárszerű eszközzel. Rászorul a kutya orrára, és azt imitálja, ahogyan az anyakutya „fegyelmezi” a kölykeit. Az elmélet szerint a kutyák így természetes módon tanulják meg tisztelni a tekintélyt és az engedelmességet. Eddig semmi nem hozott eredményt, néhány rövid életű sikert leszámítva. Linda nemrégiben elkezdett járni egy férfival, akinek van egy kisfia, így már nem tudta azt a stratégiát követni a probléma kezelésére, hogy egyszerűen kerüli a gyerekeket. Rosynak meg kell tanulnia együtt élni gyerekekkel.

Sétánk után végül letáborozunk a konyhaasztalomhoz. Miközben Linda teát szürcsölget, én pórázon tartom Rosyt, aki megfeszülten igyekszik a konyha minden sarkába eljutni. Linda észreveszi a kutyánk vizestálját a hűtőszekrény mellett, és felveti, hogy Rosy esetleg szomjas. Érdekesnek találom a gondolatot, tekintve, hogy épp most sétáltunk el egy patak, egy tó és mindenféle állóvíz mellett. Odaengedem Rosyt a vizestálhoz, megszaglássza, de a következő pillanatban valami más felfedezendő dolog tereli el a figyelmét. Corgink, Barley besétál, hogy megnézze, mi újság. A két kutya összeérinti az orrát, majd Barley rá nem jellemző módon otthagyja Rosyt, és a bejárati ajtóhoz megy. Linda kissé felemelkedve a székéből megkérdezi, hogy Barley netán ki akar-e menni. Nem tudja, hogy Barley szándékosan kerüli Rosyt, mert egy pillanat alatt lejött neki valami róla.

Sétánk közben Linda elmesélte, hogy Rosyt egy manhattani kisállatkereskedésben vette valaki, végül Linda egyik barátjánál kötött ki, és aztán onnan csöppent Linda életébe. Linda elmondása szerint ő „mentette meg” Rosyt attól az élettől, hogy otthonról otthonra vándoroljon, és amennyire tudja, Rosynak soha nem volt rossz tapasztalata gyerekekkel. Sőt, eleinte kifejezetten barátságos volt velük. Linda nem érti. Azon tűnődik, hogy Rosy valamilyen módon meghibásodott-e; talán „rossz” kutya, vagy „elromlott”.

Kialakult az összkép, eljött az ideje, hogy megpróbáljam értelmezni a kutya viselkedését. Tudom, hogy Rosyval nincs semmi baj; a Lindában lévő „töltést” kell feltárnunk. Linda érzések hierarchiáját kristályosította ki a töltése körül, és a kutyája erre reagál. A kutya a gazdája töltésére hangolódik rá: ez mozgatja a kutyát. Lindára olyan hatással van ez a töltés, hogy az akarata nem tud ellenállni a kutyák vonzóerejének, ezért is érezte magát azonnal felelősnek Barleyért. Más szóval, az a törődés, amivel Linda elhalmozza a kutyát a kutya szükségletén és vágyán túl, egyenesen arányos azzal, amit magától megtagad.

Az aktuálisan bevett, általános elfogadott magyarázat Linda és Rosy kapcsolatára, hogy Linda nem kutyaként bánik a kutyájával; úgy bánik vele, mint egy csecsemővel, és Rosyn keresztül próbálja kompenzálni valamilyen kielégítetlen érzelmi szükségletét. Így Linda nem használja ki az állati ösztönöket, és nem adja meg Rosynak azt, amire egy kutyának elvileg szüksége van, amire vágyik a gazdájától, vagyis egy vezéralakot, iránymutatást, következetességet, pozitív motivációt és a kutya kiskáté többi tételét. De én nem ezen a lencsén keresztül látom a kutyákat, felszínesnek tartom ezt az értelmezést. Igazság szerint a kutya viselkedése mindig zsigerileg vonzza a gazdáját, bárhogyan is viselkedik a kutya, mert az emberi elme tudatalatti összetevője (amiről egyáltalán nem is tudunk) állati tudat, ugyanaz a tudat, ami a kutyát is irányítja. Ennek a tudatnak nincs időfogalma, nem számol semmilyen tettének a következményével, és nem tud az éppen megélt pillanaton túl semmilyen más szempontot figyelembe venni. Érzelmi tudatunk állati tudat, aminek fogalma sincs arról, hogy egy gyereknek fájdalmat okoz, ha fogak mélyednek a puha húsába. Olyan ez, mint amikor egy gyerek azt kiáltja, „bárcsak meghalnál”, miközben fel sem fogja, mit is jelentenek valójában ezek a szavak. Ezért a kutya és a gazdája közötti érzelmi dinamikában nem az a lényeges, hogy az ember egy másik embert lát bele az állatba, hanem hogy az állat látja az állatot az emberben.

Hogy Linda könnyebben el tudja képzelni, amit készülök elmagyarázni, előveszek egy nagy jegyzettömböt, és megrajzolom egy kutya körvonalát, magamban sűrű bocsánatkérések közepette a kutyatest megalkotójától. Készülök Lindát az emberi gondolatok és az ösztönök világán túlra kalauzolni, be a kutyája elméjébe.

Mielőtt kifejteném az elméletemet, megkérem Lindát, hogy felejtsen el mindent, amit a kutyákról tudni vél, és ne úgy gondoljon Rosyra, mint egy saját jogon létező „lényre”, mint egy önálló, beépített értelemmel bíró tudatos cselekvőre, amely a génjei által meghatározott és az élményei által formált személyiséggel bír. Készülök megtanítani Lindának, hogy Rosy nem saját akarattal felruházott egyéni tudat, amely személyes szándékából merít erőt, és jól körülhatárolt énkép alapján hoz döntéseket. A kutya tudata egyetlen mindenre kiterjedő akaratból fakad, amelyet érzelmek keltenek életre, és amely érzések alapján tájékozódik. Az érzelem nem valami, ami bennünk történik, elkülönülve és elszigetelve mindattól, ami rajtunk kívül történik. Az érzelem, a természet és az érzés egyetlen egybekovácsolt „intelligenciahálót” alkot. Mivel az érzelmeket egyrészt a tudatok hálózataként, másrészt a kutyákat mozgató, valamint tájékoztató energiaként értelmezem, egy kutyát megfigyelve tudom, hogy a viselkedésében és a személyiségében érzelmek és érzések nyilvánulnak meg, amelyeket azoktól vesz át, akikhez kötődik. Kutyákkal töltött életem miatt a kutyát ma már a gazda érzelemvilágának élő, sétáló, lélegző szonogramjának tekintem. Ami Rosyban lejátszódik, az Linda érzéseit tükrözi. Amikor Linda Rosyról beszél, valójában nem Rosyról, a kutyáról beszél, hanem a saját szívéről.

Megkérem Lindát, felejtse el azt az elképzelést, hogy a kutyája értelme az agyában lakozik: Rosy elméje nem az agyában van, és a teste sem csupán azt a célt szolgálja, hogy a fejét hordozza. Arra kérem, hogy Rosy testét tekintse inkább egy energiát vezető csőnek, és ez az energia nem más, mint az érzelem. A kutyás ábrámon át egy széles nyilat rajzolok, hogy jelezzem, a test az energia áramoltatására szolgáló vezeték. Ezután leírom, hogy „érzelem a csőszerű testben”, hogy jelezzem, az átvitt enegia nem más, mint az érzelem. Egyetlen érzelem létezik, egy pozitív vonzóerő. Elmondom Lindának, hogy amikor a kutya megpróbálja a cselekedetein keresztül kifejezni az érzelmeket, ellenállásba ütközik, ez a földi élet elkerülhetetlen ára; jelezve, hogy hol tárolja és internalizálja a kutya ezt az ellenállást, egy piros gömböt rajzolok hátulra, a kutya bél/ágyék tájára. Ez a régió képezi a kutya éntudatának magját, a gömb mellé odaírom, „érzelmi súlypont”. A test fizikai súlypontjához hasonlóan ez is elmozdulhat a testen belül, attól függően, hogy milyen külső erők hatnak a testre. A kutya ezt az összetett ellenállásérzést utána kivetíti arra, ami őt vonzza (például egy másik kutyára), így rajzolok egy piros gömböt egy másik kutyába, ami aztán rögtön visszadobja, és ez a folyamat ismétlődik újra és újra – mint amikor két ember ping-pongozik, vagy két táncos cserélgeti a fizikai súlypontját, miközben forognak és pörögnek.

Ezt a visszatükröződési folyamatot, amelynek során az érzelem érzéssé bomlik ki, az állandóan jelenlévő, mögöttes, osztatlan vonzás tartja a pályán. Olyan, mint amikor érzelmi késztetés hatására bepattanunk egy autóba, hogy elkocsikázzunk valahová, akár egyik tengerparttól a másikig, és a lendület nem lankad ahhoz képest, amikor elvégeztük az első költség–haszon elemzést – vagyis a Mennyire szeretnék Kaliforniában lenni? érzelmi lendülete áll a Mennyire nehéz eljutni Kaliforniába? ellenállásával szemben. Ha továbbra is érezzük a lendületet minden pillanatban és minden pihenőnél, akkor tépelődés nélkül vezetünk a keleti parttól a nyugati partig, és az érzelmi súlypontunk a szívünkben marad.

Amikor azonban ez a tükröződési folyamat – a kölcsönhatásban részt vevő felek között oda-vissza pingpongozó energia – megszakad, akkor az érzelmek felgyülemlenek, mint víz a gát mögött. Amikor a vonzóerő eléri az intenzitás kritikus küszöbét, és már meghaladja a csőszerű test kapacitását, akkor mint egy gátszakadásnál, az ösztönök elnyomják az érzés képességét. Az összehangolt pingpongnak vége.

Linda úgy gondolja, hogy Rosy utálja a gyerekeket, de az utálat (vagy a féltékenység, rosszindulat, dac, dominancia vagy alárendeltség) nem alkalmazható se kutyára, se más állatra. Azért mondom ezt, mert szerintem az állati viselkedés gyökere mindig az erő vonzása, nem pedig bármiféle szándék. Ez az elemi vonzás mindig jelen van, és ennek köszönhető, hogy Linda még egy agresszív kirohanás közben is felfedezheti (és félreérti) Rosy farkcsóválását és a szelídség pillanatnyi felvillanásait, melyek időnként megmutatkoznak, mint a viharfelhőkön át másodpercekre kikandikáló nap. Rosy valójában vonzódik a gyerekekhez, de pánikba esik, mert több energia próbál átáramlani az érzelmeket vezető testén, mint amennyivel a teste meg tud birkózni. A túlterheltség következtében Rosy nem érzi a testét. Ezt a félelmetes állapotot aztán a gyerekekhez társítja, és ez szítja a tébolyát minden alkalommal, amikor gyereket lát. Valójában keservesen szeretne kapcsolatot teremteni a gyerekekkel, mégis minden találkozás csak növeli a töltést, mert minden találkozás hatására csak még inkább blokkolva érzi magát. Amikor a kutya fel van töltve, minden tettével ezt a feszült érzést próbálja kivezetni a testéből.

Linda úgy próbálta megváltoztatni Rosy viselkedését, hogy új társításokat próbált kialakítani az agyában. Lényegében azt mondta Rosynak: „Ha nyugodt vagy a gyerekek közelében, akkor megjutalmazunk, ha pedig agresszív vagy a gyerekekkel, akkor helyreteszünk.” Különböző ösztönöket próbált beindítani Rosy agyában azzal, hogy azt kommunikálta neki: „Én vagyok a falkavezéred; gyerekek közelében rendeld magad alám.” Rengeteget mozgatja a kutyát, így remélve levezetni az energiáit, és a csendes pillanatokban Linda elárasztja Rosyt szeretettel és odafigyeléssel, remélve, hogy ettől majd a kutyája érzi az ő nagy szeretetét. Végső soron Linda úgy bánik Rosyval, mint egy gondolkodó lénnyel, és próbál jó okokkal szolgálni Rosy számára, hogy Linda elképzelése szerint viselkedjen. Az a gond, hogy a kutyák nem gondolkodnak. Nincsenek tisztában az ok fogalmával; fogalmuk sincs, mi miért történik.

Mivel a gondolatot és az emberi értelmet szokás az intelligencia szinonimájának tekinteni, szeretném tisztázni, hogy amikor a kutyák elméjének működését próbálom megmagyarázni, és azt állítom, a kutyák nem gondolkodnak, nem azt mondom, hogy nem intelligensek. A kutyák csakugyan intelligensek, de nem az értelmükkel, inkább az érzéseikkel. És ha belegondolunk, a tudás valójában semmilyen módon nem gondolat. Megnyilvánulhat az elménkben erőteljes megérzésként vagy egy hirtelen felismerésként, intuícióként, vagy végtelenül összetett jelentéssel bíró álomként, amely elsőre reménytelenül zavarosnak hathat (egyszer egy őzekből álló „falkában” rettegő farkasról álmodtam). Míg ahhoz gondolatokra van szükségünk, hogy mások számára kifejezzük a tudást, sok információ átadható egyszerű érintés útján is. És amikor egy kifejező zenedarabot hallgatunk, az érzelmek teljes skáláját átélhetjük, és egy árva gondolat nélkül is eljuthatunk a zeneszerző érzéseinek megértéséhez és méltányolásához. Rezonálni vonzalmunk tárgyával az intelligencia legmagasabb formája, amihez csak szerencsénk lehet, és nem kell hozzá gondolkodni. Kutyákkal töltött életem során megtanultam, hogy az ilyen információ egy hatalmas dinamika része, amit én „Szívnek” nevezek. A könyv lapjain tehát, ha nagy S-sel írom a Szívet, az a kutya intelligenciájára utal – arra a képességére, hogy egy nagyobb intelligenciahálózat részeként érzésre cselekedjen –, a kisbetűs szív pedig a kézenfekvő jelentést takarja, például „sajgott a szívem”. Az olvasás során remélhetőleg egyértelművé válik ez a különbségtétel.

Lindához és Rosyhoz visszatérve: Linda mindent elkövetett, hogy rávegye Rosyt, „gondolkodjon” másképp a gyerekekről, csak az a gond, hogy Rosy nem gondolkodik sehogy. Rosyval az a baj, hogy nem érez, méghozzá amiatt, ami Linda elméjében és szívében játszódik le a gyerekek közelében.

A beszélgetésünk során eddig kizárólag Rosyval foglalkoztunk. Linda számára mostanáig a kutya, mint a gazdája érzelmi tükörképe, elvont fogalom volt. Nem zárkózik el tőle, latolgatja, és nagyon igyekszik megérteni, de szembemegy az állatok viselkedésének, és legfőképpen a kutyák viselkedésének megszokott értelmezésével. A megértést elősegítendő átváltok arra, hogy egyszerre beszélünk róla és Rosyról. Elmondom neki, hogy ő és a kutyája – sőt, minden gazda és a kutyája – különleges kollektív elmét alkot, és a kutya minden egyes cselekedete kizárólag erre az átfogó csoportdinamikára reagál. A kutyák nem találnak ki maguktól semmit.

A kutyák a csoportjukban uralkodó legerősebb érzéshez igazodnak, mint az iránytű egy erős mágneses mezőben. Ebből következően a kutyának nem kell közvetlenül megtapasztalnia egy adott töltést ahhoz, hogy értesüljön róla. Elvégre mindegy, hogy a csoportból melyik farkas látja meg a bozótban a szarvast, vagy érzékeli a csorda védelmi gyűrűjében a gyengülő pézsmatulkot; az egész csoportba azonnal kiáramlik az energia, mindenki értesül róla, majd a legjobban felajzott és feltöltött egyedhez igazodik. Alakulhat úgy is a vadászat, hogy az utolsóként harcba lépő farkas ejti el végül a zsákmányt, vagyis a töltés a csoport egyik egyedéről átugorhat a másikra. Mint azt a jegyzettömbömre felvázoltam, ez a töltés oda-vissza pattoghat.

Mivel az összes állat közül az ember rendelkezik a legnagyobb érzelmi kapacitással, és mivel az emberek több érzelmi ellenállást tapasztalnak és gyűjtenek be pusztán az idő múlásával, mert tovább élünk, magától értetődően az ember lesz a legerősebb érzelmi töltés birtokosa bármelyik kutyacsoportban. A kutyát ennek a kifejezésére fogja késztetni a viselkedése, sőt a személyisége is, ahogyan egy acélrúd is véglegesen felmágneseződik pusztán azáltal, hogy erős mágneses mezőbe kerül.

A csoport egyedei között vándorló töltést különböző neveken ismerjük. Amikor az érzelmek zökkenőmentesen áramlanak, játéknak nevezzük. Amikor a kutyák a terepen dolgoznak a kezelőjükkel, vagy amikor a farkasok vadásznak, azt késztetésnek hívjuk; ezt csapatmunka és együttműködés jellemzi. Amikor azonban a töltés nem adódik át, a kutya túlterhelődik, és viselkedési problémák lépnek fel. Ez történt Rosyval.

Elmondom Lindának, hogy különösen érdekes, hogy amikor Rosy egy gyermek látványára vagy hangjára töltődik fel, a töltés megakad a torkában; ezért ad olyan hangot, mintha fuldokolna. Sőt, Rosy úgy is éli meg, hogy fuldoklik; a kutyák nem tudják megkülönböztetni az érzelmi testüket a fizikai testüktől, ahogy a kisgyerekek sem tudnak különbséget tenni a valóság és élénk képzeletük között. Az érzelmi test magában foglalja a kutyát és mindent, amihez vonzódik. Minél erősebb a kutya és a tárgy közötti vonzalom, annál erősebben forr össze ez a külső tárgy a kutya belső fizikai folyamataival. Ezért az állat egy vonzást kiváltó külső tárgyat elsősorban önmagán belül, a tudattalan folyamatain keresztül, az éhségre és az egyensúlyra hangolt fiziológiai és neurológiai rendszereken át tapasztal meg. Az állat úgy éli meg a külső valóságot, mint ami erőket mozgat a testében, mintha valami külső tárgy érintené belülről az állatot.

Mivel az érzelmi test vezeti az energiát, és az energia áramlása az állati tudat alapja, az állat nem képes különbséget tenni a külső világ történései és a testében zajló folyamatok között. Megfordítva, ha valami odakint nincs hatással a bensőre, akkor az állat nincs tudatában annak a külső valaminek. Az állat a külvilágról mindig csak az alapján értesülhet, amit a testén belül érez.

Mivel az állat az érzelmi teste által van tudatában a fizikai testének, Rosy egészen biztosan úgy éli meg a találkozást a gyerekekkel, hogy csakugyan elszorítják a torkát. Piros tollammal egy gömböt rajzolok Rosy torkába, hogy jelezzem, hogy a csövön keresztül áramló töltés azon a ponton elakad.

Amint a magyarázat végére érek, felnézek a rajzomról, és könnyeket látok Linda szemében. Hosszú csend áll be, amíg a szemét törölgetve összeszedi magát. Nem tudom, mit mondjak, hiszen alig ismerjük egymást, de persze nincs is szükség szavakra. Linda kezdi megérteni, hogy ami Rosyval történik, az nem Rosyról szól.

Ezután elmondja, most jutott eszébe, hogy tíz évvel korábban neki is teljesen lebénultak a hangszálai, és hetekig nem tudott megszólalni. Az orvosa az egyik hangideg gyulladásának tulajdonította, de Linda mindig is valami mélyebb okra gyanakodott. Úgy érezte, valami mélyről kikívánkozik, de nem tudta, mi az. Aztán – és ma már elismeri, ez elég furcsa egy terapeutától – elmúlt a tünet, ő meg az egészet kitörölte a fejéből.

Miközben Linda a szemét törölgeti, és alaposabban magába néz, rájön, miért sír. Az egész nem Rosyról szól; nem is a torkáról. Hanem a gyerekeiről. Linda elmondja, hogy régebben alkoholbeteg volt, és amikor a lányai kicsik voltak, nem számíthattak rá. A házassága szétesett, és úgy érzi, cserben hagyta a gyerekeket, és teljesen kudarcot vallott anyaként. Ez élete legmélyebb bánata. Itt van ni, az elméje kimondja szíve igazságát.

Linda szerencsére helyre tudta hozni a kapcsolatát a lányaival, de a megélt veszteség minden fájdalma és következménye mélyen a testében rekedt. Rosy túltöltődik gyerekek közelében, mert Lindában rengeteg feloldatlan érzelem maradt a gyerekekkel kapcsolatban. Fiatal anyaként Linda még magának sem tudta volna bevallani, hogy túlterheltnek érzi magát, úgy érzi, a gyerekei elszorítják a torkát, ami feldühíti. Ez a beismerés azzal lett volna egyenlő, hogy Linda nem szerető anya, és így nem is szerethető. Soha nem tudott megszabadulni ettől a töltéstől, így valahányszor Linda lát egy anyát a gyerekével, tehet vagy gondolhat bármit, a töltés csak tovább nő. Rosy ezt érzi.

Mivel a kutyák természetüknél fogva társas lények, Rosy késztetést érez, hogy kifejezze azt, amit Linda nem akar, bármi is legyen ennek az oka. Rosy fél a gyerekektől, mert Linda az érzéstől fél, amit a gyerekek kiváltanak belőle – a bűntudattól.

Megnyugtatom Lindát, hogy lehet Rosyn segíteni, de első lépésként el kell fogadnia, hogy Rosy viselkedése az ő szívében zajló dolgok tükörképe. Mostantól Lindának egyesével azonosítania kell az ítéleteit, amikor azok felbugyognak. Amint elfogadjuk, hogy a kutya töltése valójában a miénk, a Szív elkezdi gyógyítani mindazt, ami feloldatlan; az ítéleteink felszínre kerülnek, még akkor is, ha a biztonságérzetünk érdekében elzártuk őket a tudatunk elől. Amint bevalljuk magunknak valódi érzéseinket, a kutyánk viselkedésében már nem kell megmutatkozniuk – bármilyen drámai módon is kellett felhívni rájuk a figyelmünket. Elkezdjük visszaszerezni az akaratunkat.

Az első találkozásunk lényegében ezzel a megállapodással zárult, és a történet vége, hogy Rosy boldogan élte le az életét Lindával. Évekkel később, amikor Rosy meghalt, Linda azt mondta nekem, hogy ennek a munkának köszönhetően a kutyája lett a legfontosabb tanítója. Ez igazán megérintette a szívemet.

Egészen addig a napig a konyhámban Linda azt hitte, ő mentette meg Rosyt. De a kutyánk a kanári az érzelmek bányájában. A feloldatlan érzelmekre adott reakcióink meghatározzák, hogyan alakítjuk ki a „hálózatunkat” a kapcsolatainkban és a munkahelyünkön, és hogyan illeszkedünk be a társadalom egészébe. Őszintén hiszem, hogy egy ember teljes élettörténete kikövetkeztethető, ha megértjük a kutyáját. Ha egy kutya problémásan viselkedik, mielőtt nekilátnánk megregulázni a hírnököt, először talán szánjunk időt meghallgatni az üzenetet. Az már a mi szívünkön múlik, hogy mit kezdünk ezzel az üzenettel. A mi érzéseinknél senki sem okosabb. De soha ne feledjük, bármit is tesz egy kutya, az soha nem a kutyáról szól; mindig rólunk. Rosy azért jött, hogy Linda visszatalálhasson a szívéhez, hogy újra összekapcsolódjon egy végtelen intelligencia pindurka darabkájával, az igaz érzéseivel.

[Bevezetés]

Michael Pollan író The Botany of Desire (A vágy botanikája) című könyvében megemlíti, hogy Észak-Amerikában több tízmillió kutya él, és csak tízezer farkas. Felteszi a kérdést: „Milyen tudás birtokában van hát a kutya arról, hogyan kell boldogulni ebben a világban, amivel vad őse nem rendelkezik?” (És, tegyük hozzá, egyetlen más állat sem.) Mivel nem kevesebbet kínálok, mint egy paradigmaváltást a kutya és az ember, és különösképpen a kutya és a gazdája kapcsolatának szemléletében, rögtön az elején összegzem az elméletemet:

A kutya és gazdája egy kollektív elmét alkot.

Az a legjobb magyarázat minden kutyával kapcsolatos kérdésre, a farkas törzsfejlődésétől kezdve a kutya háziasításán át egészen a modern házi kedvenc és a gazdája között kialakult hihetetlen érzelmi kötődésig, hogy a kutyák érzik azt, amit mi érzünk. A kutya így „tudja”, hol a helye, és mit kell tennie a boldoguláshoz, ezt a folyamatot pedig mindeddig durván leegyszerűsítették (és nagymértékben félreértelmezték) a dominanciáról és a megerősítéssel történő tanulásról szóló elméletekkel.

Hogy egy ennyire alapvető dolog miért nem magától értetődő? Mert az emberi intellektus egy viszonyítási gépezet. Mindent valami máshoz képest szemlél, az egyik pillanatot hasonlítja a másikhoz. Végül a dolgok és helyzetek formájára összpontosítunk, és meglátjuk köztük a lineáris, észszerű összefüggéseket. Ami nem feltétlenül tévedés. Ahogy Carl Jung fogalmazott: „A forma ad minőséget az energiának.”* Carl Jung azonban az ötvenes években ellátogatott az amerikai délnyugatra, és egy hopi bennszülöttel folytatott társalgása megváltoztatta a világképét. A bölcs azt mondta neki, hogy a fehér ember azért nyughatatlan és „őrült”, mert a fehér ember a fejével gondolkodik, míg a hopik a szívükkel. Ez a beszélgetés nagy hatással volt Jung életfilozófiájára. Arra világít rá, hogy létezhet az intelligenciának olyan formája is, amelynek nincs köze a gondolkodáshoz, és ennek az egyik példája, ahogyan a kutyák intelligens módon alkalmazkodnak az emberi civilizációhoz.

Ha nem érzékeljük a mindent átjáró éltető energiát, akkor elménk elkülöníti a belsőt és a külsőt, az elmét és a testet, az időt múltra, jelenre és jövőre szegmentálja, a természetet elválasztja az embertől, a kutyánkat pedig egy tőlünk különálló, tudatos lényként fogja szemlélni. Nem fogjuk meglátni, hogy a kutyát és a gazdáját összekötik az érzelmek, és érzésre cselekednek.

A kutyák ellenben nem egy tárgyhoz vagy egy pillanathoz viszonyítva látják a világot. A kutya elméje egy energiaáramkör. Az érzését nem lehet elválasztani attól, hogy éppen hol van, a tudata a környezetétől függ, attól, hogy kit vagy mit észlel benne, és érez-e bárminemű kötődést mindehhez, vagy sem. Ezért muszáj a kutyáknak szaglászniuk; a dolgok lényegét, a formában lakozó energiát juttatják be közvetlenül a zsigereikbe, hogy ott feldolgozhassák. Az érzékszervi ingerek összefonódnak a zsigerekkel, így a kutya inkább fizikailag, semmint mentálisan kapcsolódik a világához. A kutya számára az „én” nem különül el, nem független attól, amihez vagy akihez vonzódik.

Jelenlegi tudományos modelljeink értelemmel ruházzák fel a természetet, és megszemélyesítik a kutyákat, így a kutya valódi természete rejtve marad a gazdája előtt. Mindaz, amit egy kutya tesz, sőt még a személyisége is, egy az egyben a gazdája érzéseinek leképezése. A kutya és a gazdája egyetlen „kollektív elmét” alkotva fejlődik, mindkettő érzelmi ellensúlyt szolgáltat a másik számára, ugyanakkor egy közös akarat köré szerveződnek. Ennek a könyvnek a fő témája, hogy miként igyekeznek ennek az akaratnak megfelelően eljárni, és azt beteljesíteni.

Ki ne látott volna kutyát értelmezhetetlenül bizarr és jellemétől idegen dolgot művelni? Egy kutya esetleg váratlanul agresszíven lépett fel, vagy csak akkor viselkedett furcsán, amikor egy bizonyos rokon jött látogatóba. Az olvasó is érezte már, hogy a kutyája mintha szándékosan az őrületbe akarná kergetni? Kialakított a kutya rossz szokásokat, amikről semmilyen képzési módszer nem tudta lenevelni? Az ok talán meglepő, és még meglepőbb lesz a „probléma” orvoslásának a módja. Mivel egy híres kutyaoktató fiaként nőttem fel, és most már magam is oktató vagyok, el fogom mesélni a történetemet és az elméletemet, és mutatok egy új módszert, amivel meg lehet érteni a kutyákat.

Példaként álljon itt egy levélváltás Sandyvel, akinek van egy Rufus nevű németjuhásza. Sandy a kutyája tenyésztőjén, Ellenen keresztül vette fel velem a kapcsolatot. Arra volt kíváncsi, mit szólok Rufus reakciójához a karácsonyfadíszekre. Íme Sandy eredeti levele Ellennek:

Felállítottunk egy háromméteres karácsonyfát a nappaliban. Teljesen fel van díszítve – de Rufus szemmel láthatóan nem helyesli a díszek elhelyezkedését. Nagyon-nagyon óvatosan leveszi mindegyiket, és áthordja őket egy kupacba (bő egy méterre ér fel különösebb nyújtózkodás nélkül). Nem sutyiban csinálja – a szemünk láttára munkálkodik! Madeline rámered, a tekintete azt mondja, „Hú, most aztán kihúzod a gyufát!” Mi csak nevetünk, és visszatesszük a díszeket a fára. Mostantól ez egy játék.

A következő választ küldtem Ellennek:

Amikor Sandy díszítette a fát, minden bizonnyal mély érzéseket élt át a karácsonyhoz kapcsolódóan, talán megrendítő emlékei vannak, örömteliek vagy szomorúak, valószínűleg még kiskorából, vagy a gyerekei kiskorából, vagy valami hasonló. Rufus levette ezeket az érzéseket, és a díszeket ennek a sajátos érzelmi „töltésnek” megfelelően kezeli. Visszahelyezi a díszeket a csoport középpontjába, más szóval a fészekbe. A díszek Rufus szemében Sandy gyengéd érzéseinek a kivetülései, az érzelmi energiák szempontjából Rufus számára egyenértékűek a csecsszopó kölykökkel, ezért visszaviszi őket a fészkükbe.

Sandy ezt válaszolta Ellennek:

A barátod, Kevin jó nyomon járhat! Milyen érdekes! Tizenhárom éve költöztem a keleti partra, és azóta nem töltöttem egy karácsonyt sem a családommal. Mindig dolgoztam, nem tudtam hazamenni. A karácsony mindig nagyon különleges ünnep volt, és igyekeztem a két lányom számára is azzá tenni. Fadíszítés közben mindig sajog a szívem. A díszek közül sokat a gyerekeim készítettek, vagy ajándékba kaptam őket... Szerinted Rufus ezt tényleg fogja? Nagyon érzékeny.

Rufus csakugyan nagyon érzékeny. Rufus pontosan ismeri Sandyt.

Ez a könyv azért más, mint a kutya–ember kapcsolatot vizsgáló többi munka, mert arra összpontosít, ami közös a kutyában és az emberben, nem arra, amiben eltérünk egymástól. Nem foglalkozunk azzal, hogy a kutyáknak sokkal jobb a szaglása a miénknél, hogy az elektromágneses spektrum mely frekvenciáit látják, amit mi nem, és hogy mely hangtartományokat hallanak meg, amiket mi nem – bármennyire is érdekesek és értékesek lehetnek ezek a megfigyelések. Inkább azt az elgondolást járjuk körül, hogy az érzelem energia, és a tudat azon keresztül lép kapcsolatba a természettel. Az érzelmek a természetben minden érző lény számára egyetemesek, míg a gondolatok, az ösztönök és a gének, valamint az ezekből eredő összes specifikus adaptáció megkülönbözteti a fajokat, és végső soron elválaszt minket egymástól. Így ha igazán meg akarunk ismerni egy kutyát, különösen a saját kutyánkat, kapcsolatba kell lépnünk saját érzelemvilágunkkal, hogy többet tudjunk meg az érzéseink természetéről, mert a kutyánk elméje pontosan így működik. Az érzelmek energetikai alapelvei alkotják az intelligenciaháló operációs rendszerét. Talán a legbámulatosabb dolog, amit a kutyáktól tanultam, hogy ennek a hálónak az agya a szív, a mellkasunkban vért pumpáló szerv.

Ezeket az elgondolásokat három témán keresztül fogom megvizsgálni: 1) Nem tudjuk, mit érzünk. 2) A kutyák viselkedéséből tanulhatunk az érzelmekről és az érzésekről. És 3) valójában érzelmi okból van jelen a kutya az életünkben. Testünkben/elménkben hordozzuk minden valaha átélt érzelmi élményünk fizikai emlékét; én ezt a fizikai emléket „érzelmi akkumulátornak” nevezem. Erre tud a kutyánk ráhangolódni, és ennek megfelelően reagál. Ha megértjük, hogy a kutyák érzelmes lények, hogy az érzelem ugyanolyan valóságos természeti erő, mint a gravitáció, és hogy a kutyánk érzelmei által szolgáltatott információt az emberi értelem gyakran eltakarja a szemünk elől, akkor a kutyánkat nem tőlünk különálló lényként fogjuk látni, hanem a mi részünkként.

Az első téma lényege, hogy a kutyánk akkor is érzi, amit mi érzünk, amikor mi nem. Az emberi értelemnek akkora az ereje, hogy a gondolataink az érzéseinkkel egyidejűleg peregnek; elnyomhatják az érzéseinket, és következésképpen összekeverhetjük az érzéseinket a gondolatainkkal. Hatalmas agyi kapacitásunk akár teljesen le is tagadhatja az érzés mögött húzódó érzelmet. Így az érzelmet rendre összekeverjük az ösztönnel (például amikor a félelmet alapvető érzelemnek tekintjük), és a gondolatokat mindig összekapcsoljuk az érzéssel (például amikor olyanokat mondunk, hogy „fenyegetve érzem magam”). Ez elfedi előlünk az érzelmek működését. Az érzelmek például tiszta energiaként mindig pozitív vonzóerőt képviselnek. Sőt, a valódi érzések mindig vonzalmunk tárgyának érzelmi ellensúlyaként jelentkeznek, és mindig jó érzéssel töltenek el minket. „Rossz” érzés nem létezik; amit mi „rossz” érzésnek élünk meg, az valójában egy jó érzés megszűnése.

Ugyanakkor mivel a kutyák nem gondolkodnak és nem is tudnak gondolkodni, nem a gazdájuk gondolatára, szavára vagy akár tettére reagálnak; a kutyák a gazdájuk vonzóerőként fellépő érzelmeinek megfelelően reagálnak. (Például gondolhatjuk, hogy haragszunk valakire, míg a kutyánk azt érzi, hogy erőteljesen vonzódunk az illetőhöz. És a kutyánknak van igaza.) A kutyák nem gondolatokat vetítenek ki a gazdájukra, hanem egy érzést. Az érzelmek egyetemes kódját minden állat ismeri, az egértől a jávorszarvason át az emberig, és a kutya az érzéseivel és a tetteivel fejti vissza a gazdája gondolatait, cselekedeteit, érzéseit, emlékeit és ösztöneit az érzelmek ősi rendszerébe, ami a legjobban fejezi ki a gazdája érzelmi, azaz állati elméjét.

A második témakör, hogy mit árul el a kutyák viselkedése az érzelmekről. Röviden összefoglalva: az érzelmek képezik az állati elme alapját, és egymásba fonódó tudatot vagy intelligenciahálót alkotnak. Az érzelem energia, és az energia szabadon mozoghat a különböző testek között; egyetlen lény sem ejtheti foglyul. Ezért ragályos az érzelem. Az érzelem azonban nem véletlenszerűen mozog (és határozottan nem az ész mozgatja), hanem a saját eredendő tulajdonságai és mozgásának törvényei szerint. Ezért vannak az érzelmeknek egyértelmű termodinamikai és fizikai következményei a testben. Minden állat egyformán érzi az energiát, és így az érzelem mint energia egyben szinkronizáló közeg is, egy olyan mező, amelyen az egyének társas struktúrákba és együttműködő kapcsolatokba tudnak szerveződni. Nem a vezérek szervezik a csoportot; sem a természetben, sem a háziasított kutyában nem támasztja alá semmi ezt az elgondolást. Inkább egy közös érzelmi elme szövi eggyé a sokat. Ezt a kollektív elmét az érzelemenergia áramlási elvei hozzák létre. A kollektív elme nem „tanul” – nem szűri le, hogy „ha A okozza B-t, akkor ebből következik C” –, hanem az energia elvei szerint fejlődik, és ez a különbség megmagyarázza az állati tanulás számos olyan sajátosságát, amely előtt értetlenül állunk, ha hagyományos módon szemléljük (vagyis azt feltételezve, hogy az állatok ugyanazzal a szellemi dinamikával tanulnak, mint az emberek.)

Végül a harmadik témakör azt veti fel, hogy valójában nem a társaságáért tartjuk a kutyát, nem is a szolgálataiért, vagy azért, hogy kimentsünk egy elhagyott kutyaárvát a szerencsétlen életkörülményei közül, bármennyire nemesek és jótékonyak is ezek az okok. A valódi ok, amiért kutyát tartunk, hogy feltárja, milyen ösztönök, gondolatok és ítélkezések zárják el tőlünk mindazt, ami a szívünk legmélyén lakozik. Ezek az ösztönök, gondolatok és ítélkezések okozzák a bennünk lévő feloldatlan érzelmeket, és a feloldatlan érzelem az igazi mozgatórugónk. A feloldatlan érzelem nem más, mint az átélt érzelmi élmények összességének a testben hordozott fizikai emléke. A feloldatlan érzelmek feloldása a végső közös nevezője mindannak, amit egy állat, különösen egy társas állat tesz. Az egyének reakciója a feloldatlan érzelmek által kiváltott érzésekre határozza meg, hogyan hozzák létre a „hálózatukat”. Kutyánk viselkedése és személyisége nem a saját, önálló elméjének a függvénye; a kutyánk valójában a maga módján fejezi ki azokat a feloldatlan érzelmeket, amelyek minket, a gazdáját zavarnak. A kutyák azért a feloldatlan érzelmek feloldására fejlődtek ki, mert a természet a feloldatlan érzelmek feloldása által halad előre.

A könyv alaptétele, hogy a kutya a gazdája érzelmi tükre: más szóval a kutya érzékeli, mi zajlik a gazdájában, és a gazdának is lehetősége van megtudni, mi zajlik a kutyájában. Elismerem, sokkal egyszerűbb lenne azt mondani, hogy a kutya „gondolkodik” vagy „tudja” ezt és azt, de ez nem felelne meg a ténylegesen működő fizikai törvényeknek. Nemrégiben tartottam egy szemináriumot, és segíteni akartam a résztvevőknek, hogy pontosan érezzék, miként érez egy kutya, és hogyan képes szinkronba kerülni másokkal, ezért úgy döntöttem, mindenki kap egy erős mágnest, és megkértem őket, hogy a mágnessel a kezükben, a kezüket maguk elé tartva haladjanak egymás felé. Addig nem szólíthatták vagy érinthették meg a többi résztvevőt, amíg a mágnesük nem adta beleegyezését. Ahogy közeledtek egymáshoz, attól függően, hogyan tartották a felcímkézetlen mágnest, vagy erőteljes vonzást éreztek, hogy kapcsolódjanak a társukhoz, vagy éppilyen erős taszítást. Egyesek azonnal megtalálták az összhangot azzal, akivel összetapadtak, mások eltaszítva érezték magukat. Ezt érzik a kutyák is, amikor kiszagolnak valamit. (Ez persze erős leegyszerűsítése a folyamatnak, nem tisztán mágneses, hanem elektromos, de ezt a későbbiekben még részleteiben megvizsgáljuk.)

Ezután megkértem a résztvevőket, hogy két mágnes azonos pólusát közelítsék egymáshoz, és érezzék a taszítóerőt az ujjaikban, ahogy megpróbálják a mágneseket „akaratuk ellenére” egymáshoz erőltetni. Ezt érzik a kutyák is, amikor úgynevezett „elkerülő viselkedést” tanúsítanak, például amikor valaki megölel egy kutyát, és az próbál másfelé nézni, és a nyakát hajlítva tartja távol a fejét az összebújást erőltető ember fejétől. Sok kutya ilyenkor kiszabadítja magát az ölelésből, majd azonnal megfordul, és felkínálja a farát egy kis farokvakarásra; testének/elméjének déli pólusát mágnesként illeszti a gazdája északi pólusához. Azt hihetnénk, hogy a kutya farokvakarásra vágyik, de valójában a belső mágnesének megfelelően „megfordítja a polaritást”. Ezt a mágneses eltérítést akkor is megfigyelhetjük, amikor egy kutya egy másik kutya fejéhez közelít, majd halad tovább, hogy megszagolja annak nemi szervét, vagy akár meg is fordul, és saját hátsóját kínálja fel vizsgálatra.

Ez az egyszerű kísérlet betekintést enged a kutya elméjébe. A mágneses kapcsolódásnak az a lényege, hogy ha kellően erős, akkor az egyedeknek nem kell tényleges fizikai kontaktust fenntartaniuk az energia áramlásához kettőjük között. Szabadon mozoghatnak, mégis érezhetik a kapcsolatot, mert az érzelmi kötődés, akárcsak a mágneses mező, azt az érzést kelti, mintha az energia a távolságot áthidalva, vezetékek nélkül jutna el hozzájuk. Ezt hívjuk intuitív módon „szívhúrnak”.

Amikor szeretünk valakit, akkor az életünkben hirtelen minden feltöltődik energiával: a színek élénkebbek, a terhek könnyebbek; még az is lehet, hogy éneklünk az esőben. Ez nem csak romantikus maszlag; ezt az életörömöt tapasztalja meg minden állat, amikor úgy érzi, kapcsolatban van másokkal.

Végül, bár a résztvevők csak egy egyszerű mágnest tartanak a kezükben, gyorsan világossá válik, hogy mindenkinek egy másik ember tükrévé kell válnia, ha össze akar vele kapcsolódni. Az ellentétes pólusoknak meg kell találniuk egymást. Így aztán lehetetlen, hogy két lény – még akkor is, ha pontosan ugyanazokkal a génekkel és pontosan ugyanazzal a személyes háttérrel rendelkezik is – pontosan ugyanabban az érzelmi élményben részesüljön bármilyen eseményen. Az eltérések azonban nem véletlenszerűek. A lényeges dolgokra adott reakcióik egymás tükörképei lesznek. Két összekapcsolódó, összekötődő érzelmes lény egyetlen szívet alkot. És bárhová mennek, akár együtt, akár külön, érzik a rángatást a húrjaikon.

* Nagy Péter fordítása

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Spectral SC – SIL Open Font License