Tartalomjegyzék

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Koronczi Zsolt

Az álarcos zongorista

Koronczi Zsolt: Az álarcos zongorista

©Koronczi Zsolt 2024.

Szerkesztés/korrektúra: Arany-Tóth Adrienn

Borítóterv: Ashley Redwood

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/koronczizsolt

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2024.

epub ISBN 9786156624871

mobi ISBN 9786156624888

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Barátaimnak, a hajdani INTERPOOL Biliárd és Darts Club keménymagjának.

A történetben szereplő személyek, események a képzelet szüleményei.

Első fejezet

Veszteségek

Csönd. Mindenütt végtelen némaság honolt. Az elnéptelenedett folyosókon, a kórtermekben. Egyedül a hatalmas előcsarnokban lévő óra súlyos mutatóinak halk kattanása törte meg a síri nyugalmat.

Az őrök a recepción olvastak, a telefonjukkal játszottak, vagy az erkölcsileg lenge partnerkereső oldalakon keresgéltek néhány órás szerelem után. A sötét, földszinti folyosón található irodák egyikéből fény áradt, megvilágítva a kopottas, néhol töredezett járólapot. Az éjszakás orvosok közül volt, aki azon törte a fejét, hogy végigjárja Szent Jakab útját, egy másik esküvői dekorációt szervezett a nagy napra, míg a harmadik az egyik szvingerklub oldalán kutatott Gang-Bang este után.

Elmúlt éjfél. Az éjszaka java még előttük állt.

Dr. Sárvári Gábor, az éjszakai ügyelet főorvosa kiment az épület elé, köpenye zsebéből elővett egy doboz Marlborót, és rágyújtott. A szürke füstfelhő hamar szertefoszlott a csillagos éjszakában.

Az első slukk után előhúzta a telefonját. A világos képernyőn megjelent egy fiatal, fürdőruhás, barna hajú nő, karjában egy kisbabával, aki szélesen vigyorgott a kamerának. Alig várta, hogy felkeljen a nap, kocsiba pattanjon, és utánuk menjen a balatoni nyaralójukba.

Az ajtó bezáródott mögötte, halk koppanó léptei az őrökhöz vitték.

– Ez az! Siker! – Mondta az egyik őr.

– Ezúttal milyen? – Kérdezte Sárvári.

– Harmincas, feszes test, világbajnok mellek és fenék, bájos arc, és mindent vállal.

– Harmincas? Nem túl öreg hozzád? – Az őr értette az iróniát, köztudott volt, hogy gyakori látogatója a privát kéjbarlangoknak. Szent célul tűzte ki, hogy az oldalon található összes flat fightert – ahogy ő nevezte őket – legalább egyszer meglátogatja.

Hirtelen egy hang sarjadt a semmiből, és burjánzott végig folyosóról folyosóra, mint az épület falán felfutó növényzet. A hangfoszlány magas volt, erőteljes, mégis fényes, mint a csillagok. Egy lágyabb zöngésű hang követte, selymesen hullámzott, mint az ezüstösen csillogó víztükör. Egy újabb erős zönge törte meg az áramlatot, de csak pár pillanatra.

Mi lehet ez? Fülelt Sárvári. Tett egy lépést a hang irányába, próbálta behatárolni a dallam forrását. Nem a hangszórókból jön, de akkor honnan?

Az őrök Sárvári nyomába szegődtek, aki elindult a keleti szárny folyosóján.

Gitár? Nem. Olyan, mint egy csembaló, vagy egy… zongora!

Sárvári felrohant a lépcsőn az első emeletre, balra fordult, majd jobbra, egyenesen a közös helységig, ahol a betegek napközben tartózkodtak. Az őrök követték.

A zene minden lépéssel tisztább lett. Egy szép régi dal, amit Sárvári évek óta nem hallott.

A dallam elhallgatott.

Az orvos megállt, az őröknek pedig sikerült beérni őt.

A dal újra felcsendült.

Sárvári sokkal lassabb ütemben követte a felcsendülő hangfoszlányokat, mint korábban.

Valaki énekel.

Lenyomta a kopott rézkilincset, és lassan kinyitotta az ajtót.

Egy nő ült a közös helység sarkában lévő zongoránál. Vörös haja fehér hálóingére hullt. Mozdulatlan volt, mint egy kísértet. Ujjai lassan lépkedtek a fekete-fehér billentyűkön.

Az őrök a nő felé indultak, de Sárvári felemelt keze türelemre intette őket.

Hogy jutott ki a szobájából? Én magam adtam be neki a nyugtatót.

Sárvári elindult a zongora felé, némán lavírozott az asztalok és székek között. Félúton járt, mikor lenézett a pepita járólapra. A fehér követ vörös pöttyök és csíkok tarkították.

Vér.

Sárvári szemével követte a nyomokat egészen a gyógyszerkiadó ablak melletti ajtóig. A dróthálós ablak szilánkjai beterítették a talajt. A kilincs véres volt, az ajtó nyitva állt. A raktár polcain lévő dobozok szétszórva a földön, régi játékok, társasok, személyes tárgyak hevertek a kövön.

Keresett valamit. De mit?

Sárvári közelebb lépett a lányhoz, aki láthatólag teljesen átszellemülve fakasztotta dalra a régi zongorát. Egy fekete selyemszalag ölelte körbe a fejét, a tarkóján finom masnival megkötve. Halk énekét elnyomta a zongoraszó. A lány jobb csuklója és kézfeje tiszta vér volt.

A dal a tetőpontjára hágott, a lány szavai tisztán kivehetőek voltak.

„Nekem is ad majd jó kedvet talán, hisz el nem hagyom én őt soha már…”

Sárvári karnyújtásnyira volt a nőtől.

„…Valóra válik majd a képzelet. Bárhol is legyen, szívem rátalál…”

A férfi ujjai ráfonódtak a nő vállára.

A zene elhallgatott. A zongorista felállt, gyorsan megpördült, és erős ütést mért a férfi arcára.

Sárvári megtorpant, nekiütközött az egyik asztalnak, majd rázuhant a székekre.

– Őrség! – Kiáltotta, miközben a fölé magasodó, álarcos nőre meredt.

A lány visszaült a zongorához, és folytatta a játékot.

Az őrök átvágtattak a termen. A falnak ütődő és felboruló székek zaja elvegyült a zene varázsával. Megragadták a lányt, és lerántották a székről, aki hatalmasat csattant a földön. Ráterítették a kényszerzubbonyt, majd a hasára fordították, hogy rögzíthessék a ficánkoló lányt.

Sárvári lerántotta a nő arcáról a maszkot, elborult elméjének tükörképe megjelent a tekintetében. Nem kiabált, nem őrjöngött, csak énekelt, mintha a zene sohasem hallgatott volna el. Akkor sem hagyta abba, mikor az őrök kivonszolták a közös helyiségből, és visszavitték a szobájába.

„Nélküle üres a jövő. Számomra nincsen más, csak Ő…”

♪

A kulcs elfordult a zárban, a kilincs egy pillanatra lenyomódott, de csak annyira, hogy a zár nyelve kiugorjon az ajtóból.

– Dögölj meg! – Hallatszott egy hatalmas csattanás. Dr. Nemes Ramóna, a rá jellemző nőiességgel, telitalppal berúgta a bejárati ajtót, és belépett a lakásba. Leállította az ajtó mellé a bőröndöt, ami ugyanúgy eldőlt, mint mikor a lakáskulccsal hadakozott percekkel korábban.

– Dögölj meg! – Ismételte önmagát. Kimerítette a hosszú út Budapestről Isztambulba, onnan pedig Delhibe. Ő és a barátja egy ideje már tervezték a nyaralást, melynek keretei közt megejtik India Aranyháromszögeként elhíresült körutazását. Az utazás nagy reményekkel kecsegtetett, de csúfos kudarcba fulladt. Miután elhagyták Agrát, a levegő teljesen másképp szikrázott közte és a pasi közt, mint korábban.

Visszatértek Delhibe, a szálloda recepcióján foglaltatott egy jegyet Görögországba, és másnap elrepült oda a barátaihoz, akik nagy örömmel fogadták. Tíz napig szinte eszébe se jutottak a történtek, de mikor a gép elhagyta Thesszalonikit, az emlékek újra támadtak.

Ramóna bement a nappaliba, és lehuppant a kanapéra. Miközben szeme a szoba négy sarka, a könyvespolc és a tv között vándorolt, azon törte a fejét, hogy milyen holmiktól kell rögvest megszabadulnia az erkélyen keresztül, milyen filmes ereklyét kell elpasszolni áron alul az Amazonon, és mi az, amit csak spontán át kell küldeni az iratmegsemmisítőn.

Miután feleszmélt, kipakolta a bőröndöt, a szennyest behányta a konyhába, majd miután elindította az első színes programot, beállt a zuhany alá.

Miután végzett, belebújt kedvenc otthoni ruhájába, és bekapcsolta a laptopját. Míg a gép bemelegedett, kiszedte a szennyesből azt a bézs színű, fekete csipkékkel díszített fehérnemű-együttest, amit kimondottan erre az útra vett.

Ennek a szemétnek még volt pofája megdugni, mielőtt megkutyulta a szart. Gondolta, miközben a drága ruhadarabok a kukában landoltak. Nem! Ez nem Te vagy! Egy higgadt, értelmes pszichiáter vagy, és tudod, hogy ez az ő érzelmi fogyatékossága, nem a tiéd.

Kezdett megnyugodni. A történtek megrengették a férfiakba vetett bizalmát, de tudta, hogy túl lesz rajta hamarabb, mint ahogy kimondja, hogy fapapucs.

Ramóna leült a laptop elé, és megnézte az e-mailjeit, miközben a mosógép dobja folyamatosan zakatolt a háttérben. Három hete nem olvasott leveleket. Szerencsére a főnöke megértő volt.

Csupa reklám és közösségi e-mail, pár akciós kupon könyvesboltokból, ajándékutalvány abból a fehérnemű üzletből, ahol Ramóna azt a finom ruhadarabot vásárolta.

Törlés!

Gyorsan átfutotta a céges üzeneteit. De annyira nem érdekelte a dolog. Még szabadságon volt, ráér ezzel holnap foglalkozni. Viszont a legutolsó e-mailt azonnal megnyitotta.

Feladó: nandor.revai@gmail.com

Címzett: ramona.nemes@lipotmezeielmegyogyintezet.hu

Szia Rami,

Jó volt viszontlátni téged, még a körülmények ellenére is. Eleni reméli, hogy jössz máskor is, akárcsak én. Ha bármi van, akkor hívj minket bátran. Itt vagyok neked, ahogy egykor Te is itt voltál nekem.

Eleni azt üzeni, hogy szólj, mikor jössz, és kimegyünk eléd. A szobád várni fog. Szeptemberig Görögországban maradunk, gyere bármikor.

Ölelünk téged.

Nándi és Eleni

Ramóna vékony ajka mosolyra húzódott. Egykor ő segített Nándornak, hogy végleg elhagyhassa az intézet falait. Pályája legnagyobb sikere volt. Évek teltek el, az orvos-páciens viszony pedig mára barátsággá szelídült. A férfi egyik képe ott lóg az irodája falán. Sose hitte volna, hogy egy ilyen esetből több barátság születik.

Kiteregetett, kinyitott egy üveg bort, megnézte a Halálos fegyver 2-t, majd mély álomba merült.

♪

A konzílium után Ramóna az irodájába ment, hogy részletesen átnézze a tabletjén Szentpéteri Orsolya kartotékját.

„A páciensnél teljes idegösszeomlást diagnosztizáltak hónapokkal ezelőtt. Egy zongoránál ülve találtak rá, önkívületi állapotban. Egy dalt játszott a végtelenségig, ugyanazt az álarcot viselte, mint amit elvettek tőle a múlt éjszaka. Minden vizsgálatot elvégeztünk, de nem tudom feltárni a traumát kiváltó okot.”

Miután elhozta az álarcot a raktárból, Ramóna továbbolvasta a páciens előző kezelőorvosának szakvéleményét. Azonnal kiderült számára, hogy az orvos Csáth Géza alaposságával próbálta meggyógyítani a lányt, mielőtt beutalták a Lipótmezei Elmegyógyintézetbe.

Nem csoda, hogy nem jártak sikerrel.

Letette a tabletet, és maga elé vette az álarcot. Azonnal felismerte az olasz kézimunka jegyeit, amik a tartós, karneváli álarcokat jellemzik. Az idő múlásával a fehér szín sárgás tónust vett fel. A gazdag, aranyszínű, reneszánsz motívumok szinte a teljes arcot beborították. A szemnyílások körüli mezőt aranyfestékkel töltötték ki. A cirádás ívek kétfelé váltak a két szem alatt és fölött, és kottarészleteket öleltek közre. Talán ha beállítaná a zenelejátszót, kiderülne, hogy egy elfeledett Johannes Brahms[1] zenemű elveszett darabkái.

„Nem tudtam feltárni a traumát kiváltó okot.” Hm… Mi van, ha a megoldás végig itt volt az orrunk előtt?

♪

Másnap délelőtt Dr. Nemes Ramóna bekérette magához Szentpéteri Orsolyát. A nőt ugyanabban a kényszerzubbonyban hozták be, amit az éjszakai koncerten ráadtak. Mikor levették róla, előtűnt Orsolya vágásokkal teli alkarja. A megszáradt vér barnára festette hófehér bőrét. Némán meredt maga elé. Smaragdzöld szemei vörösre duzzadtak a folyamatos sírástól. Húszas éveinek végén járt, de legalább negyvennek látszott.

– Üdvözlöm, Szentpéteri kisasszony! – A lány kisöpörte arcából a vörös tincseket, és a pszichiáterre nézett. – Dr. Nemes Ramóna vagyok, az ön új kezelőorvosa – kezet nyújtott Orsolya felé. A nő remegő ujjai lassan a tenyerébe simultak.

Jó. Eddig jó.

Orsolya felszisszentet a fájdalomtól, mikor Ramóna kissé megrázta.

– Várjon, segítek – Ramóna a szekrényhez lépett, és egy elsősegély dobozt vett elő. Gondosan letisztította a lány kezét, fertőtlenítette a sebet, majd fáslival betekerte azt. – Most már jobb?

– Igen. Köszönöm – mondta Orsolya, és végigsimította a tiszta, semleges illatú fáslit. Tekintete a bekötött kezéről lopva az asztalon heverő álarcra terelődött.

Ez szemet szúrt Ramónának.

Gyakran a beteg utat mutat a saját kezeléséhez.

Visszaült a székébe, és várt. Orsolya eközben felfedezte magának a környezetet. Nyugtatóan hatott rá a viszonylag otthonos rendelő. A könyvekkel teli polc, a kép a falon, az ablakon beáramló fényáradat.

– Nem szomjas? Megkínálhatom egy pohár vízzel, vagy esetleg gyümölcslével? – Törte meg a csöndet végül Ramóna.

– Gyümölcslé jó lesz, köszönöm.

– Olvastam az esetét – Ramóna lassan kitöltötte a baracklevet a pohárba, és odaadta Orsolyának. – A színművészetin tanult zongorázni?

– Nem. Én… nem – Orsolya leejtette a poharat, az üdítő szétfolyt a padlón. Arcát a tenyerébe temette, de úgy tűnt ujjai közül az álarcot figyeli.

Mintha attól félne, hogy az álarc bántani akarná.

– Semmi baj – Ramóna felitatta a gyümölcslevet, újratöltötte a poharat, és visszaadta Orsolyának. – Nem kell félnie. Az csak egy karneváli maszk, semmi több. – Orsolya kinyújtotta a kezét, megérintette a maskarát, ujjait végighúzta a csavart díszítésen, az orrnyergen, a szájnyíláson. Ramóna érezte, hogy jó nyomon halad. – Tudom, hogy nehéz. De szeretném, ha megértené, hogy én segíteni akarok.

Orsolya bólintott.

– Jó. Elárulná nekem, hogy ki az a Camy Caleea?

1  Johannes Brahms (1833-1897) német zeneszerző.

Második fejezet

Rossz rendezés

Egy törtfehér színű, vörös vászontetős Fiat 500-as kanyarodott be a budajenői luxusingatlan elé. Az utcában nem volt forgalom, se morgó motor, csak a madárcsicsergés biztosított némi alapzajt.

A kis Fiat leparkolt egy jobb napokat látott, veterán Toyota mikrobusz mellé, amin még halványan látszottak az egykori kereszt matricák nyomai. Az ajtó kinyílt, Orsolya szállt ki a vezetőülésből. Lenge, fehér ruhát viselt, vörös haja a vállára hullott, arcát nagy keretes napszemüveg takarta.

– Nem arról volt szó, hogy kis stáb lesz? – Kérdezte Emese, aki sminkes táskájával a kezében, kiszállt az anyósülésről.

– Én is úgy tudtam, de Jean-Pierre tegnap azt mondta, hogy gyarapodott a produkciós kassza, így jöhet a nagyobb stáb.

– Nekem csak jobb. Szükségem van a pénzre.

– Ennyire visszaesett a forgalom?

– Ne izgulj, bőven jó vagyok még. De szeretem, ha a megtakarításom gyarapszik, nem pedig apad.

– De ugye nincs baj? – Orsolya megragadta Emese vállát, hangjában aggodalom csengett. Középiskolás koruk óta ismerte a sminkes lányt, legjobb barátok voltak, és bármikor számíthattak egymásra.

– Ne aggódj, minden számla és törlesztő kifizetve, és maradt pénz a saját dilijeimre is.

– De ha baj lenne – tartotta vissza –, azonnal szólnál, ugye? Nem szeretném, ha bármi gond lenne.

– Az egyes gyorstárcsázón vagy.

– El is várom. Na, add a felét, ne cipekedj egyedül.

– Bébi, te vagy a sztár, én a sminkes.

– De csak miután beléptünk az ajtón. Nincs vita. Ide vele.

Orsolya megragadta az egyik utazótáskát, a vállára vetette, és bementek a házba.

– Camy, Emese, sziasztok – köszönt oda egy fiatal srác, aki épp két reflektort vitt a nappaliba.

Camy Caleea volt Orsolya művészneve. A stábban csak Emese és a cég tulajdonosa ismerte a valódi nevét.

Camy benézett a nappaliba, ahol két férfi olvasta a forgatókönyvet, miközben a berendezők a növényeket húzogatták ide-oda. Az amerikai konyhában a forgatási ütemtervet egyeztették a rendezővel, míg az étkezőasztalon a kamerát ellenőrizték.

– Helló Chris! – Kiáltotta át a szobán a két lány.

– Sziasztok lányok, menjetek fel az emeletre. Ott rendeztük be a make-up szekciót.

Camy szeretett Christian Payet-tel dolgozni. A férfi klasszikus képzést kapott a filmművészeti főiskolán. A diploma után Amerikába ment, hogy tanulmányozza a mozgókép fejlődését a műfaj bölcsőjében. Minden munkájában visszaköszön Pierre Paolo Pasolini és Michael Curtiz képvilága, mind színekben, mind kameramozgásban.

Camy és Emese messziről hallották Ági, az öltöztető hangját. Ági közelebb volt a negyvenhez, mint a harminchoz, de ugyanannyira otthonosan mozgott a divat világában, mint a legnagyobb stílusmogulok. Tudta, hogy melyik az a darab, ami jól mutat a vásznon.

Több sminkes dolgozott a szereplőkön, de Emese csak Camyért felelt. Miközben kipakolta az eszközeit a szabad asztalra, addig Camy elmerült a jelmezek között.

– Ezt vegyem fel? Hát ebbe az öklöm nem fér bele, nemhogy a csöcsöm – mondta Camy kezében a bézs színű, fekete csipkés melltartót tartva.

– Azért próbáld fel. Chris ragaszkodik ahhoz, hogy ezt viseld a szép kék estélyi alatt.

Camy egyből látta, hogy az említett ruha legalább két számmal kisebb, mint az ő mérete.

– Ez is kicsi. Nincs valami más?

– Hm… Mindjárt megbeszélem Chrisszel. Addig sminkeljetek – Ági elviharzott.

Emese gyors, könnyed mozdulattal vitte fel az alapozót barátnője arcára, szolidan kihúzta a szemét, meleg színű rúzzsal színezte meg Camy szép, vékony ajkait.

Mire lement a lépcsőn, a két férfi eltűnt a nappaliból. Chris a fotelban ült, és a produkciós mappát ellenőrizte.

– Szia Chris – Camy puszit adott a rendező fejére. – Mi újság?

– Csüccs le.

Camy keresztezte a lábát, kezét a térdén pihentette, mint egy hercegnő, aki az első kérőjére vár.

– Jó lett a ruha?

– Igen. Végül sikerült belepréselnem magam.

– Na, király.

Valami baj van. Camy nem először dolgozott a férfival. A szakmában Christ mindig vidám, közvetlen és jó kedélyű embernek ismerték. Ez volt a védjegye, épp úgy, mint a természet genetikai tréfája: az eltérő szemek és fehér színű jobb szemöldök. Most bizonytalannak tűnt, hangjából enyhe remegés érződött.

– Itt van nálad a papír? – Camy egy összehajtogatott lapot nyújtott át a férfinak. Gyorsan átolvasta, majd betette a mappába. – Ez oké. Szóval, ma felvesszük a kültéri jeleneteket. Te és Beni a medencénél lesztek. Beni az asztalnál dolgozik, a mellette lévő zsúrkocsin egy pezsgő és két pohár. Te odamész, és…

– Beni? Nem úgy volt, hogy Stevie… – látván Chris megfeszülő arcizmait, tudta, hogy megtalálta a feszültség forrását. – Chris, mi történt Stevie-vel?

– Pozitív lett a tesztje.

– Melyik?

– AIDS.

Camy a négy betűs szó hallatán összerezzent.

– De hát… hogy?! Kitől?! És… mikor derült ki?

– Csöndesebben! A múlt hétvégén hívott zokogva, hogy mi történt. Vele voltam egész végig, és vigasztaltam. Elég szarul csináltam.

– A többiek?

– Nyugi. Mind egészségesek vagytok.

– Most mi lesz vele?

– A betegség még nem fejlődött ki a szervezetében, és ez jó. Gyógyszerkoktéllal szinten tartható a vírus. Kis szerencsével teljes életet élhet.

– A többiek tudják?

– Ilyenkor muszáj mindenkit tájékoztatni, főleg a kontaktkutatás miatt. Ne aggódj, mindenki rendben van. Akarod látni a vizsgálati eredményeket?

– Nem. Elhiszem. Csak… eddig ilyen nem történt.

Mikor Camy és Chris kilépett a teraszra, a lány fejében még mindig Stevie járt. Bármelyikük lehetne a helyében. Végignézett a díszes társaságon. A tekintete megállt JTB-n. Mindenki tudta, hogy a férfi két kapura játszik, és szokott orgiákra is járni.

Mellette ott állt Mónika, aki épp a személyigazolványával pózolt a fotósnak, azt bizonyítva, hogy tényleg elmúlt tizennyolc.

Vajon Chris tudja, hogy ezek ketten dugnak?

A medence mellett épp egy másik jelenetet forgattak. A hosszú, barna haj elárulta, hogy Dóra epizódja következett. Épp egy dupla behatolásos részt vettek fel. David volt alul, csavarta a lány mellét, ahogy bírta, miközben Gergő hátulról igyekezett a csúcs felé.

– Jó lesz! Most egy totált kérek arról, hogy mind a ketten benne vannak – mondta a segédrendező. Chris rá szokta bízni néhány jelenet felvételét. – Jó, jó lesz. Nagyon jó. Srácok, bírjátok ki még egy kicsit. Kettes kamera szemből. Közelíts rá Dóra mellére, majd lassan válts totálra. Így jó. Leáll. Dóri, guggolj le, és kezdd el szopni őket.

Dóra igazi profi volt. Legalább ötven filmet forgatott már, hazai és nemzetközi stúdióknál egyaránt. A múltkori dedikáláson majdnem széttépték a rajongók.

– Ez az! Jó, nagyon jó. Oké. Kész vagyunk – a jelenlévők egybehangzó tapssal jutalmazták a legújabb jelenetet. Camy sem maradt ki a sorból.

Chris előlépett a tömegből.

– Dóri, remek voltál, mint mindig. Oké, srácok, álljunk át a következő jelenetre. Beni, Camy, tíz perc, és kezdünk. Egy utolsó sminkigazítás és felvétel.

Beni előlépett az egyik fa árnyékából, kék inget és szürke öltönynadrágot viselt. Egyenesen Camy felé ment.

– Kész vagy?

– I… igen. Persze – zökkentette ki Camyt a gondolataiból a férfi. – Beni, kérhetek tőled valamit?

– Persze, mit?

– Húzz gumit.

Harmadik fejezet

Koncert a fellegvár árnyékában

A nő csípőmozgása heves volt, kezeit a partnere mellkasán támasztotta, miközben haja tüzes táncot járt. A férfi keze a lány derekáról formás mellére vándorolt. Markolta, csavarta, miközben a kéjes sikoltozás megtöltötte a szobát.

A férfi izmai megfeszültek. A lány beletúrt a hajába, és gyorsabb tempóra váltott. Hatalmas sikoltással egyszerre jutottak el a csúcsra.

A lány minden tagja remegett a gyönyörtől. Izmai ellazultak, arcán kedves mosoly ült.

A férfi, miután vett egy mély levegőt, letörölte magát, majd kiment a teraszra, beleszippantott a sós levegőbe, miközben az Akropoliszt figyelte. Valahányszor Athénba utazott, mindig a Hotel Grande Bretagne-ban szállt meg. Három éve járt itt először, és azonnal beleszeretett a szálloda designjába. Egyszerre ötvözte a klasszikus és modern elemeket.

Délután egy óra volt. Az ég kristály tiszta, sirályok szelték az eget a tenger felett.

„Kék tenger, felhők ott sétálsz velem, kiskocsmák zajában suttogsz nekem. Lassan a kezed az arcomhoz ér, sirályok sírnak, mint én…” [2]

A férfi bement a tágas nappaliba, kivette a lemezt a lejátszóból, visszatette a tokjába, majd leült a fekete zongorához, és játszani kezdett. Magas és mély hangok versenyeztek az előkelő helyekért, miközben a káoszból kristálytiszta dallá formálódtak.

A férfi kezei simogatták a billentyűket, a világ legszebb hangjait csalva elő a zongorából.

A kiegyensúlyozottságot egy pillanat alatt hazavágta a bizonytalanság. Mint mikor a legzöldebb mező is hirtelen hamuvá válik a perzselő nyári forróságban.

A lágy dallam hidegzuhanyként érkezett, és olyan varázslatos hangzást hozott, mint a megfagyott hókristály.

A zene elhallgatott. Némaság borult a szobára.

Délután két óra volt.

A koncert csak este kilenckor kezdődik. Addig bőven van ideje gyakorolni, úszni egy nagyot, vagy elolvasni néhány fejezetet Edgar Allan Poe összes műveiből. Fülében ott visszhangzottak a jól ismert sorok:

„Egyszer egy bús éjféltájon, míg borongtam zsongva, fájón, s furcsa könyvek altatgattak, holt mesékből vén bazár, Lankadt főm már le-ledobbant, mikor ím valami koppant…” [3]

De folytatnia kellet a gyakorlást. Magas, erős zöngék szálltak a magasba.

„Látnok! – búgtam – szörnyü látnok, ördög légy, madár vagy átok…”

A zene irányt váltott. Agresszívebb, lesújtóbb tónusú hangok fakadtak, mint mikor ropognak a fegyverek a téli éjszakán, egy távoli csatamezőn.

„Tépd ki csőröd a szivemből! Hagyd el ajtóm, csúf madár!”

A vad muzsikát lecsillapította a lágy, selymes dallam, mely úgy terült rá a szobára, mint egy lassan csordogáló csermely.

„Soha már!”

♪

A férfi az egész délutánt a városban töltötte. Megnézte az őrségváltást a Szintagma téren, lement a kikötőbe, a hajókhoz. Figyelte a helyieket, ahogy élik a mindennapjaikat. Egy ifjú párt látott, akik kézen fogva sétáltak, játszadozó gyerekeket, több turistacsoportot, akik a város főbb látványosságait jöttek szemügyre venni.

A férfi szintén végigjárta ezeket a túrákat. Gyerekfejjel lenyűgözték az antik világ emlékei. 1997 volt, nem sokkal korábban kezdték el az Akropolisz restaurálását. Megpróbálta megörökíteni a város fenséges látványát, de a régi, 36 kockás filmmel működő fényképezőgépek nemhogy panorámaképet készíteni, de még zoomolni sem voltak képesek. Három fénykép kellett, hogy valamennyire megőrizze Athén látképét.

A nap lassan ereszkedni kezdett, a férfi visszaindult a szállodába. A bárban elfogyasztott egy könnyű vacsorát, megivott egy kávét, majd felment a szobába, hogy rendbe hozza magát a fellépésig.

Szerencsére senki sem tudja, hogy kicsoda valójában. Az évek alatt sikerült tökéletesre fejlesztenie az inkognitóját. A szállodában Alexander La Ferre-nek, a Párizsi Konzervatórium egyik zongoratanáraként ismerték; a lakást, amit erre a pár napra bérelt a kellékeinek, Luke O’Neill névre vették ki.

A férfi elhagyta a szállodát, és egyenesen a bérelt lakásba ment. Magára öltötte fekete szmokingját, majd kezébe vette az álarcot, ami a tükör melletti asztalkán pihent. Régi jó barátja volt. Krémszínű, aranyszínű barokk díszítéssel, a szeme körül kottával tarkítva.

Miután megkötötte az álarcot, felhúzta a cérnakesztyűjét, majd körbenézett a lakásban. A koncert után még visszajön a holmijáért, aztán vége.

♪

A Dionüszosz Színház megtelt emberekkel. Több mint tízezren váltottak jegyet, hogy lássa a különleges előadást. A fiatalok épp úgy érdeklődtek a koncert iránt, mint az idősebb korosztály.

Athéna Patras épp maga mögött hagyta huszonötödik életévét, mikor három évvel ezelőtt először találkozott a zongoristával, aki arcát egy maszk mögé rejtve, életre kelti a legszebb hangokat a világon. Miután meghallgatta a demót, amit sikerült megszereznie, elhatározta, hogy nem nyugszik addig, amíg le nem szervez egy fellépést.

– Athéna!

– Kalispéra – köszöntötte a szervező a zongoristát. Bár sokszor beszélt vele, mindig feszengve érezte magát, mikor a férfival találkozott. Nem tudta, hogy szólítson meg egy embert, akinek nem látja az arcát. – Hogy van? Készen áll?

– Persze. Minden szuper.

– Remek. Tíz perc, és kezdünk.

– Athéna – szólt utána a zongorista. – Ne izguljon. Minden olyan jól fog menni, mint legutóbb. A lány látszólag megnyugodott, és kiment a színpadra.

– Kalispéra sas Kyríes kai Kyrioi![4] Köszöntöm önöket ezen a különleges estén itt, a Dionüszosz Színházban. Harmadik alkalommal lép föl nálunk a világhírű virtuóz, akinek ujjai nyomán táncra perdülnek a hangjegyek. Nem is húzom tovább az időt, hiszen én is épp olyan izgatottan várom az előadást, mint önök. Kérem, köszöntsék hatalmas tapssal mai vendégünket, az álarcos zongoristát.

Vastaps kísérte a zongorista lépteit. Magasba emelt kézzel köszöntötte a közönséget, miközben lassú léptekkel megérkezett a fehér zongorához.

A taps abbamaradt. A férfi felnyitotta a hangszer fedelét, és néhány pillanat múlva a világ leggyönyörűbb hangjai keringőztek az esti szélben.

2  A Sirályok sírnak című dal 1990-ben jelent meg a Szédülj el! című lemezen. Előadja Csuka Mónika, zeneszerző-szövegíró: Enyedi Ernő.

3  Edgar Allan Poe – A holló

4  Jó estét hölgyeim és uraim!

Negyedik fejezet

Meglepetések

Camy az asztalon feküdt, miközben JTB, az egyik félvér kollégája épp belé hatolt. Végigfutott rajta a hideg, ahogy a férfi merevsége lassan kitágította a hüvelyét.

– Óh… Igen… – mondta kéjes nyögések közepette, miközben körmei belemélyedtek a férfi alkarjába.

JTB fölé magaslott. Camy szembe találta magát a férfi jobb mellkasára tetovált figurával, a föld szimbólumával a Csillagkapuból. A csípőmozgása egyre hevesebb volt.

– Jó. Nagyon jó. JTB emeld följebb a csípőjét, és csinálj úgy, mint egy légkalapács. Remek. Joe, közelíts rá, majd lassan kezdj el távolodni, amíg teljes totál nem lesz belőle.

Camy hangosabban sikongatott, pedig legszívesebben kifutott volna a világból. Az asztal márványlapja fagyos volt, és kemény. Kezével megfogta a lábát, amik partnere vállán pihentek. Bár szeretett a férfival forgatni, olykor még élvezte is a dolgot, most alig várta, hogy a rendező azt mondja…

– És ennyi! Tíz perc szünet.

JTB kihúzta magát Camyből, lesegítette a lányt az asztalról, miközben két kellékes egy-egy törölközőt adott a színészeknek.

– Jól vagy? Nem voltam túl durva? – kérdezte a férfi, miután megtörölte magát, és a dereka köré tekerte a törölközőt.

– Persze. Minden rendben – mondta Camy kedves mosollyal az arcán. Miután JTB elment, odalépett Emeséhez.

– Na, gyere, hadd tegyem rendbe a segged – élcelődött Emese, majd leültette Camyt a székre, és ceruzával kihúzta a szemét.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy egy seggfej vagyok?

– Néha igen, de így szeretlek – mondta Emese. – Hogy bírod?

– Fáradt vagyok. Kicsit émelyeg a gyomrom, meg rossz a közérzetem.

– Szakmai ártalom.

– Nem ez most más. Nem vagyok beteg, de olyan… fura – Camy lefeküdt a szófára, gyertyaállásba helyezkedett, majd szétrakta a lábát, hogy Emese el tudja tüntetni az aktus közben kialakult bőrpírt.

– Hú, ez csikiz – kuncogott Camy, miközben a sminkes ecset végigsiklott a fenekén. – Na, nem baj, holnap pihenek. Fabio azt ígérte, hogy délután elmegyünk valamerre.

Fabio…

Fabio Scriosa az olasz pornóipar egyik legismertebb alakja. Rengeteg filmben szerepelt, később megalapította a saját cégét. Arról volt híres, hogy minden új tehetséget lecastingol. Camyvel a prágai erotikakiállításon találkozott, ahol a lány épp egy live showt adott elő. Pár hónappal később megcsinálták az első közös filmjüket. Hamarosan a munkakapcsolatból több lett. Egy idő után Camyt nagyon zavarta, hogy a pasija másokkal is lefekszik. Mikor megkérte a férfit, hogy csak vele forgasson, szó nélkül belement. Később csak produceri teendőket vállalt magára. Fabio már akkor legenda volt, mikor Camy elvesztette a szüzességét, de megértette, hogy a lány miért fogadta nehezen a dolgot.

Fabio az egyik legrosszabb dolog, ami történhetett veled. Gondolta Emese, miközben az utolsó simításokat végezte Camyn.

A lány visszament az asztalhoz, ahol JTB várta.

– Jól van emberek, már csak ez a jelenet van hátra. J, te a szőnyegen fekszel, Camy, te beleülsz az ölébe, és lovagolsz. A jelemre bejön Ike, és egy rövid francia után jön a dipi.

– Hohohó! Álljon meg a menet – emelte fel a hangját Camy. – Dipiről nem volt szó. Nem úgy készültem.

– Sajnálom, Camy, felsőbb utasítás. De ne izgulj, minden rendben lesz.

– De…

– Jól van, emberek. Szóval, lovaglás, francia, dipi, élvez, és kész vagyunk mára.

Emese az ilyen esetek miatt féltette a barátnőjét. Camy elmesélte, hogy egy anális jelenetet komoly higiéniai felkészülés előzi meg. Legszívesebben elrángatta volna a lányt a forgatásról, ehelyett végig kellett néznie, ahogy két férfi egyszerre hatol be Camybe.

♪

Aznap este Orsolya hosszasan veszekedett Fabióval a forgatáson történetek miatt. A férfi jól tudta, hogy a lány egészséges keretek között mindent vállal, ha előre lefixálják. Fabio bocsánatot kért, és megígérte, hogy többet nem lesz ilyen.

A vacsora után Orsolya lefeküdt az ágyra, és egy Romi Schneider életét feldolgozó regény lapjai közé menekült a valóság elől.

Fabio odakucorodott mellé az ágyra, és gyöngéden magához húzta a lányt. Orsolya először kissé elhúzódott tőle, de csakhamar megadta magát. Jól esett neki a férfi közelsége.

– Ígérem, hogy legközelebb nem fordul elő – miután a szavak elhagyták Fabio száját, a férfi ujjai végigsiklottak Orsolya hátán, majd elindultak felfelé a lány pólója alatt.

Orsolya nyelve hegyén volt, hogy bedobja a „fáj a fejem” kártyát, de Fabio gyöngéd ujjainak érintése, amivel kikapcsolta a melltartóját, levették a lábáról. A könyv halk puffanással érkezett a szőnyegre, mikor Orsolya levette a felsőjét, és átadta magát a férfi ölelésének.

Fabio gyöngéd volt, mégis vad, szenvedélyes. Szorosan markolta a lány fenekét, csókokkal borította be a mellét, miközben Orsolya heves csípőmozgása egyre gyorsabb és gyorsabb lett. Fabio nem bírta tovább. Felkiáltott.