Alexander Sigismundis Filius

(Zsiga Sanyi fia)

Öt oltári nagy tömegverekedés a Torda melletti Túron

(Ijesztő mesék Erdélyből hollywoodi stílusban, kevésbé félős gyermekeknek)

Tartalom

Előszó

Cini-Cuni Nicili a szerencsés halott

Az első oltári nagy verekedés (Borbála Anna kislányomnak sok szeretettel )

A tündér-pillangó különös esete Borival

I fejezet: A sérülés

II fejezet: A Cigánypap

III fejezet: Nagy Károly arannyal bevont zsebórája

IV fejezet: Csetepaté a Fogadónál

V fejezet: Aki másnak vermet ás, maga esik bele

VI fejezet: Gátá van

A második oltári nagy verekedés (Gabriella Éva kislányomnak sok szeretettel)

A Szent Harang

című filmet

I fejezet: Egy magas, szikár gyaur

II fejezet: Tarsoly Gabi férjhez megy

III fejezet: Konsztendinosz

IV fejezet: Fogarasi Jóska nősül

V fejezet: Végkifejlet

VI fejezet: Lezárás túri módra

A harmadik oltári nagy verekedés (Azoknak, aki szeretik a galambokat)

Az Életfa

I fejezet: A remény neve Túr

II fejezet: A tatárbarlang

III fejezet: Az eső

IV fejezet: A Túri-tó gátja elszakad

V fejezet: Ég veled Dali Tamáska

VI fejezet: Egy tragikus reggel

VII fejezet: A csodás álom

VIII fejezet: Zsarolás

IX fejezet: Menekülés öngyilkos módra

X fejezet: Bunyó a Csorgónál

XI fejezet: A sztrîgojak támadása

XII fejezet: A Fiorika

XIII fejezet: Minden jóra fordul, ha lefekszel

XIV fejezet: Pár szó Galambász Feri további sorsáról

A negyedik oltári nagy verekedés (Azoknak, akik nyáron kint szeretnek aludni a csűrben)

A Zgripcurajka

I fejezet: A talján

II fejezet: A gonosz csábítása

III fejezet: Karót bele

IV fejezet: A békalepke

V fejezet: A Csudavirág

VI fejezet: Látógatás Gáspár uraság sírjánál

VII fejezet: A koppándiak támadása

VIII fejezet: Ki a Muntyához!

IX fejezet: A köböl kinővő kard

X fejezet: Éjfélkor az Akasztófánál

XI fejezet: Tündérpor

XII fejezet: A dolgok utólagos alakulása

Az ötödik oltári nagy verekedés (Sára Zsuzsanna kislányomnak sok szeretettel)

A Décsenge-árka

I fejezet: A baleset

II fejezet: A Végső Remény

III fejezet: Utazás a jövőbe

IV fejezet: Zolti

V fejezet: A vasfű

VI fejezet: A Fehérkígyók küldetése

VII fejezet: A fuszulykaleves

VIII fejezet: Összecsapás Bálikáékkal

IX fejezet: A szörnyhüllők támadása

X fejezet: Ázotát

XI fejezet: A párbaj

XII fejezet: Vissza a múltba

Finálé

Előszó

Na szerussztak!

Kedves olvasó engedd meg, hogy így köszöntselek, és ugyanakkor szíves elnézésedet kérem a helyesírási szempontból hibás kifejezésért, amit azért írtam le így, mert minálunk a Torda melletti Túrban a szervusz helyett szerusszt mondanak.

És ha már itt tartunk, akkor már most az elején figyelmeztetlek, hogy sok olyan szóval és kifejezéssel fogsz találkozni ebben a könyvben, amely nem felel meg a magyar helyesírás követelményeinek.

Ezért aztán amikor a párbeszédek során azt fogod tapasztalni, hogy bizonyos szavakban a mássalhangzók meg vannak kettőzve, akkor tudd meg, hogy ezt szándékosan írtam úgy, mert a túriak így ejtik ki ezeket (róla helyett rolla, tőle helyett tölle stb.).

De nemcsak a helyesírás fog meglepni, hanem azok az ismeretlen szavak és kifejezések is, melyeket a túriak nap mint nap használtak a huszadik század során.

Szóval kérlek, hogy ne lepődj meg, mert ezeket szándékosan így írtam le azért, hogy az öregjeinktől tanult túri nyelvjárást legalább itt, ebben a könyvben őrizzem meg.

Idevonatkozóan szeretnék említést tenni a ,,Me biza” , ,,Na biza”, ,,És biza” kifejezésekről, amelyekkel az idős túri emberek sok esetben indították a mondanivalójukat.

És itt vannak az ősi magyar nyelvből, Túrban továbbra is fennmaradó is (és helyett), mük (mi helyett), tük (ti helyett), gyüssz (jössz helyett) stb. archaikus kifejezési formák.

A következő kört pedig a román nyelvből átvett, elmagyarosított szavak jelentik, mint például a bigyigányia, péstyira, sztrunga, télémjá stb., melyek egy további, sajátos színezetet kölcsönöznek a túri magyar nyelvnek.

Meg aztán az se lepjen meg, hogy néhány személynév és kifejezés esetében találkozni fogsz a román nyelv két olyan magánhangzójával, amelyek a magyar nyelvben nem léteznek.

Ezek az ă [ə] és î [ɨ] betűk melyek kiejtését így írásban nehéz visszaadni (első esetében ejtsd ki gyorsan valahogy úgy, hogy áü, a másodikat pedig valahogy úgy, hogy üi ).

Ezekkel olyan szavak esetében fogsz találkozni ennek az olvasmánynak a során, mint például Măriara, găláta , mărzsinyán, sztrîgoj.

És habár ez csak a beszélt nyelvben érzékelhető, mégis szeretnék arról is említést tenni, hogy a túriak nem érzékelik a hosszú és a rövid mássalhangzók közötti különbséget (Ezzel én is így vagyok!)

Nos, ha már itt tartunk, akkor most pontosítsuk, hogy melyik Túrról is van szó, mert a történelmi Magyarország területén több hasonló nevű település létezett és létezik mind a mai napig.

Nos kérem szépen, ebben a könyvben az erdélyi Mezőség, a néhai Torda-Aranyos megye területén található kis szépséges faluról lesz szó, amely 1911-től hivatalosan a Tordatúr nevet viseli.

Szóval arról a Torda városa melletti Túrról íródott ez a könyv, amely egyúttal az én szülőfalum is, ahol egy csodás gyerekkort élhettem meg.

És aztán tudni kell azt, hogy ennek a Torda melletti Túrnak nagyon gazdag hiedelemvilága van, amelyet az idős korosztály generációról-generációra átadtak a fiataloknak.

Így volt ez az én gyerekkoromban is, amikor Nusi nagymamám (a továbbiakban Nusi Mámi), meg Farkas Gizi néni (továbbiakban Gizi nén’) mesélték el nekem izgalmasabbnál-izgalmasabb történeteiket a Prikolicsról, Fehéremberről, Tisztátalanról, Lüdércről[1], és még sok más misztikus, rejtélyes lényről.

Nos, ezzel oda akarok kilyukadni, hogy a túri emberek is annak a kultúrkörnek a képviselői, amely Erdélyt már a XIX században szerte-világon híressé tette.

Olybá híressé, hogy egy bizonyos Emily Gerard nevezetű skót származású úrihölgy, ezekről a hiedelmekről összegyűjtött anyaga, a ,,Transylvanian Superstitions” (Erdélyi babonák) komoly sikert ért el annak idején Nagy-Britanniában.

Azt is mondják egyesek, hogy ennek az anyagnak is köszönhető az, hogy az ír származású, akkor már Angliában élő Bram Stoker fejében megszületett az 1897-ben publikált, és aztán rövid időn belül világhírre szert tevő ,,Drakula” című regényének az ötlete.

Na és aztán az Úr 1998-ik esztendejében, a híres erdélyi néprajzkutató Csőgör Enikő megjelentette a ,,Tordatúr hiedelemvilága” című munkáját, amelynek anyagát a Torda melletti Túrban, még a tanári minőségében töltött évei során gyűjtötte össze. (Természetesen nekem is megvan!)

De lássuk csak, hogy miről is szólnak ezek a babonák vagy más szóval hiedelmek.

Kérem szépen, ezek többnyire amolyan rövid, meseszerű, olykor vallásos színezetű rémtörténetek, amelyeknek főszereplői ezek a fentebb említett misztikus lények.

Olyannyira rövidek ezek a történetek, hogy annak idején a túri öregek két-három perc alatt elmesélték őket a tátott szájjal őket hallgató gyerekeknek, akik aztán sötétedés után, hetekig féltek kimenni a házból.

És mivel ezek a rövid történetek nagy hatással voltak rám, úgy döntöttem, hogy megpróbálom a mai irodalmi trendnek jobban megfelelő, hosszabb mesékbe összegyúrni őket.

Olyan hosszabb mesékbe, amelyeket szívesen megnéznék, ha filmként vetítenék őket a moziban. Merthogy én egy nagy mozirajongó is vagyok, akinek a lelki szemei előtt filmként pörögnek le az alább megírt történeteknek a cselekményei.

Tulajdonképpen ez a magyarázata, hogy mindegyik ilyen történetem legelején annak a híres filmstúdiónak a logóját lehet látni, amelyet az ebből készült film gyártójaként képzeltem el.

És szintén a filmek iránti rajongásom magyarázza azt is, hogy mindegyik ilyen ,,mesefilm” elején és végén látni lehet azoknak a világhírű színészeknek a nevét, akiket fantáziám alapján kiválasztottam arra, hogy a filmben szereplő karaktereket alakítsák.

Mindent összevetve az volt a célom, hogy a régi túri hiedelemvilágnak állítsak emléket, sajátos megközelítéssel és stílussal.

Nos, ennek eredményeként született meg ez az őt meseszerű, misztikus, horrorisztikus, akciódús történet, amelyek a saját fantáziám és a túri hiedelemvilág régi klasszikus történeteit ötvözik.

Az első mese a Túri-hasadékban található Tündérek Barlangjából előjövő tündérekről meg a Túrban Lűdércnek nevezett démonról szól.

Gizi nén’ mesélte nekem annak idején, hogy valamelyik bátyám (merthogy mindig valamelyik távoli-közeli rokonomról volt szó ezekben a történetekben) egyszer leszorította a vasvillájával a Lűdércet, aki ettől rettenetesen szívszorító visításba kezdett.

Na persze, hogy ez a bizonyos bátyám nyomban megszánta és szabadon engedte ezt a hírhedt Lűdércet.

Aztán megint csak Gizi nén’ mesélt arról is, hogy amikor esténként tüzeket látunk a mezőn, azok azt jelzik, hogy ott kincs van elrejtve, amelyet az őrzésével felelős misztikus lény (Fehérember vagy Tisztátalan) fel akar szabadítani.

Állítólag olyankor egy vasvillát kell ennek a tűznek a lángjai közé beleszúrni, és csak másnap világosban szabad visszamenni oda, hogy az így megjelölt helyen kiássák a kincset.

Gizi nén’ azt is elmondta, hogy ezeket a mozzanatokat nagyon fontos betartani, mert ha az illető már akkor este elkezdi ásni a földet, akkor a Tisztátalan(vagy a Fehérember) úgy a földhöz vágja, hogy menten szörnyethal.

Szintén erről az éjjel fellobbanó mezei tűzről meg az általa felfedett kincsről szólt Gizi nén’nek egy Rudolf nevű, túri férfiról szóló története is.

E szerint ez Rudolf is észrevette az egyik estén ezt a tüzet, ahová ki is rohant és aztán egy vasvillával megjelölte a kincs helyét.

Na de amikor délben fényes nappal kiásta a rengeteg aranyat, annak látványa annyira felizgatta, hogy menten megnémult.

És aztán hiába rohant vissza Túrba, mert a némasága miatt nem tudta elmagyarázni, hogy mi történt vele.

Ettől pedig annyira bánatos lett, hogy nemsokára meg is halt.

Aztán amikor túriak leengedték a sírba a koporsóját Rudolf felébredt és kiabálni kezdett, hogy engedjék ki.

Állítólag ezután elmondta, hogy mi történt vele, és ha jól emlékszem a kincshez is hozzájutott.

Na ebből a négy kis történetből született meg a ,,A tündérkirálynő-pillangó különös esete Borival” cím mozinovellám, amelyben jelentős szerephez jut a Túri-hasadék Cigánypap nevű sziklája, meg a peterdi rétben található Szent-László kút is.

Szintén ebben a mesében szerepeltettem a falu néhai ikonikus erős emberét, aki valamikor az

1880-as és 1950-es évek közötti időszakban élt Túrban és Nagy Károlynak hívták.

Erről a Nagy Károlyról mesélte nekem Gizi nén’, hogy egyedül ment a teheneit ellopó peterdiek közé (másik változat szerint mikesiek voltak). Aztán amikor azok körbe vették, odakötözte a szekere tinzsaláját[2] egy lánccal a karjához, és úgy szállt szembe velük.

Látva a vakmerő fellépését, ellenfelei megrettentek tőle, és miután visszaadták a teheneit sértetlenül távozhatott.

A második mese címe ,,A Szent Harang” és a Túrban (meg egyébként egész Erdélyben) Prikolicsnak nevezett kutyadémonról szól, amely a nyugat-európai kultúrában vérfarkasként elhíresült mitikus lény erdélyi változata.

Ennek alaptörténetét először az én drága Nusi Mámimtól hallottam még gyerekkoromban. Eszerint egyszer régen, egy lány férjhez ment egy tanyán lakó magányos férfihoz.

Azonban még mielőtt megtette volna, egy falubeli öregasszony figyelmeztette őt, hogy gondolja meg jól mit csinál, mert egy Prikoliccsal fog házasságra lépni.

A lány akkor kinevette az öregasszonyt és aztán kiköltözött a férje tanyájára, ahol boldogan éltek, mindaddig míg az egyik napon ki nem mentek a mezőre szénát gyűjteni.

Nos, amint így ténykedtek, egyszer csak azt vette észre a menyecske, hogy a férje izzad és egyre gyakrabban sóhajtozik.

Így ment ez egy darabig, hogy aztán egyszer csak azt mondja a férfi, hogy ő most elmegy a ,,dolgát végezni”[3].

Na és aztán menten el is tűnt a közeli kukoricásban, miközben a fiatal asszonyka tovább gyűjtötte a szénát.

És ahogy így magányosan tette a dolgát, egyszer csak arra lett figyelmes, hogy egy nagy fehér kutya jött elő a kukoricásból.

Na de mert nem volt az az ijedős fajta, nem sokat foglalkozott a közelében sündörgő ebbel, amely egyszer csak rátámadt és beleharapott a szoknyájába.

Ámde a menyecske ettől egyáltalán nem pánikólt be, hanem úgy orrba vágta a kezében lévő villa nyelével, hogy azon nyomban ki is serkent vére, és aztán visszarohant a kukoricásba.

Aztán amikor pár perc múlva előjött onnan a férfi, elpanaszolta neki, hogy mi történt, majd tovább folytatták a szénagyűjtést.

És már szinte megfeledkeztek erről az egészről, amikor a menyecske közvetlen közelében tartózkodó férfi valamilyen oknál fogva elnevette magát.

Nos, ekkor vette észre az asszonyka a férje a fogai között, a korábban a kutya által eltépett szoknyájának a foszlányát, ami miatt rettenetesen megijedt.

Na de bármennyire is félt, ezt nem mutatta ki, hanem megvárta, hogy hazamenjenek, és aztán azzal az ürüggyel, hogy sürgős dolga van, visszamenekült a falujába. Állítólag soha többé nem tért vissza a férjéhez.

A másik két történet, amit ebben a mozinovellában felhasználtam nem egy hiedelem, hanem az Orbán Balázs által írt ,,Torda város és környéke” című irományból megismert történeteken alapul.

Az első történet arról szól, hogy a Tordatúr határrészéhez tartozó Butura elnevezésű forrásnál, valamikor a középkor során, az akkor még létező Pethlend nevű falu lakosai eltemették a falu harangját.

Ezt tulajdonképpen azért tették, mert nem akarták, hogy a betörő törökök elrabolják azt és ágyút öntsenek belőle.

Orbán Balázs művében a túriaktól átvett szavakat használva tesz említést a harangról , miszerint ,,azért jó a Butura vize mert harangról jön”.

A második idevonatkozó történet szerint, a már nem létező Pethlend környékén létezik egy Csicsiri dombja nevű hely, ahová a hasonló nevű török vezér van eltemetve, akit egy Dancs nevezetű magyar vitéz ölt meg, akit ezután a szintén azon a környéken található Dancs sziklája nevű helyre temettek el.

És aztán szintén ebbe a történetbe vittem bele a Gizi nén’ révén meg a Csőgör Enikő könyvéből ismerős Kincsőrző[4] Fehérember karakterét is, aki egy a föld felett lebegő, tejfehér színű, ködtestű szellem.

Nos, erről a Fehéremberről szól az a történet is, amely azzal vette kezdetét, hogy megint csak valamelyik nagybátyám, elment otthonról a falu boltjába vásárolni.

Így történt hát, hogy az egyedül maradó felesége nemsokára kiment a pajtába és nekilátott megfejni a csordából hazaérkező tehenet.

Nosza neki is látott, ám amikor magába feledkezve a pajta ajtaja felé pislantott, mindjárt kikerekedtek a szemei a rémülettől.

Merthogy egy Fehérember lebegett a pajta ajtajában, akitől úgy megijedt, hogy torkaszakadtából visítani kezdett, mindaddig míg a Fehérember el nem tűnt.

Na és aztán amikor elmesélte a hazatérő férjének, hogy mi történt, az mindjárt el is kezdte korholni őt.

Merthogy milyen butaságot csinált azzal, hogy visíbálni kezdett, ahelyett, hogy a zsebkendőjét ráakassza egy bot végére, és aztán odanyújtsa a Fehérembernek. (Azért botra akasztva kell odanyújtani a zsebkendőt, mert ha véletlenül hozzáér az illető keze a Fehéremberhez, akkor menten elszárad.)

És aztán ha ez megtörtént, már csak követnie kellett volna a Fehérembert, mert az pont arra helyre tette volna le a zsebkendőt, ahol az általa felszabadítani óhajtott kincs van elásva.

Állítólag ezt követően az öregasszony élete végéig búsult, mert akkor azon az estén elbaltázta a meggazdagodási esélyüket.

A harmadik mese címe ,,Az Életfa” és ebbe is beleszőttem azt az Orbán Balázs ,,Torda város és környéke” művében olvasott másik történetet, amely a Túri-hasadékban található ,,Szonyi pestyirája[5]” névvel illetett barlanghoz kötődik.

Erről a barlangról azt kell tudni, hogy a Túri-hasadéknak egy meredek, nehezen megközelíthető sziklafalából nyílik, a hasadékot átszelő Rákos-patakhoz képest nagyjából tizenöt-húsz méter magasságban.

Nos, pont emiatt a nehéz megközelíthetősége miatt, a régi időkben rejtekhelyként használták a túriak.

Ámde az egyik ilyen alkalommal a környéket lerohanó tatárok egy libucz[6] névvel illetett madarat hoztak magukkal, amely könnyedén berepült a hasadékok legnehezebben megközelíthető barlangjaiba, és ha ott embereket talált, azt az éles visító hangjával jelezte.

Így történt hát, hogy a libucz jelzésére a kint várakozó tatárok ostrom alá vették ezt meglehetősen nehezen megközelíthető rejtekhelyet.

Na de bármennyire is szerették volna, nem tudtak bejutni a barlangba, mert az oda elrejtőző túriak, egy bizonyos Szonyi vezetésével, egytől-egyig lecsapták és lelődözték őket.

Ezt tapasztalva a tatárok taktikát váltottak és ostromzár alá vették a barlangot, abban reménykedve, hogy az így kiéheztetett és kiszomjaztatott rejtőzködők, majd maguktól megadják magukat.

Na de ez sem sikerült nekik mert nem tudták, hogy ennek a barlangnak egy majdnem a hasadék tetőjéig felvezető szűk kürtőszerű nyílása van, amelyen keresztül a kinti erdőkben rejtőzködők, esténként táplálékot meg vizet eresztettek le a bentieknek.

Aztán azt is írja Orbán Balázs, hogy a végére még a Jóisten is a túriak segítségére kelt, mert esős napokat rendelt a környék fölé, melynek következményeként hatalmas özönvíz tört rá a hasadék mélyén tanyázó tatárokra, akik mind egy szálig megfulladtak.

Egyébként ez az özönvíz könnyen bekövetkezhetett, mert az azokban az időkben még létező Túri-tóról több olyan feljegyzés is van, melyek szerint, ha annak a gátja elszakadt, akkor a hömpölygő Rákos-patak vize nagy károkat okozott a lejjebb elterülő Torda városában.

Tehát erről a ,,Szonyi pestyirájának” nevezett barlangról és hős védelmezőiről szól a mese első része, hogy aztán a második részben egy a napjainkban is élő túri embert szerepeltessek főhősként.

Gyerekkora óta ismerem ezt az embert, és még soha életemben nem találkoztam olyasvalakivel, aki ennyire szerette a galambokat.

Ami a túri hiedelemvilágot illeti, ebben a történetben Lucifer a főördög a negatív szereplő, akiről a Nusi Mámi és Gizi nén’ szintén sokat meséltek nekem.

Ennek a főördögnek a gonoszságával kapcsolatban, a Kerekes Nagy János nevű dédnagyapám esetét szeretném felemlíteni, aki azt álmodta, hogy Lucifer ki akarja őt húzni a kis nádfedeles házának az ablakán.

Na és ezért álmában, csuromvizesen azt kiabálta a mellette alvó Bori dédnagyanyámnak, hogy ,,Állóvájter Bori, me’ most tényleg visznek!”.

A negyedik mese címe a ,,Zgripcurajka”[7], amely a Csőgör Enikő ,,Tordatúr hiedelemvilága” című művében Lidércszeretőnek nevezett démonról szól.

Az idevonatkozó történetben Gizi nén’ egy olasz férfiról mesélt nekem, aki a néhai túri nagygazdához, Pandur Samuhoz[8] állt be cselédnek.

Kezdetben minden rendben volt ezzel az olasszal, de aztán egy idő után valaki azt vette észre, hogy a csűrbe, ahol az olasz pihent a nyári éjszakákon, többször is egy fénycsóva repül be.

Állítólag meg is kérdezték tőle, hogy mi az, mire ő azt válaszolta, hogy olyankor a már jó ideje elhunyt felesége látogatja meg őt.

Na amikor ezt meghallották, Pandur Samu azonnal elbocsájtotta az olaszt, aki aztán el is hagyta a falut.

Ennek a történetnek egy másik változatát egy kolozsvári román fiútól hallottam. Az ö története is arról szolt, hogy a nyitott csűrbe, ahol egy férfi aludt, esténként mindig berepült egy tűzcsóva, aki aztán egy gyönyörű nővé változott.

És aztán minden ilyen alkalommal a férfi szenvedélyesen szeretkezett ezzel a tűzcsóvából átalakult nővel, aminek eredményeként egy idő után nagyon elgyengültnek érezte magát.

Na és mert ez egyre jobban zavarta, az egyik estén, hirtelen belemarkolt a nő hajába és rákiáltott erre a nőre, hogy -Ki vagy te!-, mire az menten eltűnt úgy, hogy a megmarkolt és kiszakadó hajtincsei ott maradtak a férfi kezében.

És nemcsak, hogy ott maradtak, hanem hirtelen meg is őszültek, hogy aztán a következő napokban az emberek egy olyan öregasszonyt lássanak sétálni a falu utcáján, akinek egy foltban hiányzott a haja.

Ebből pedig mindjárt rájöttek, hogy tulajdonképpen ő volt az a fiatal nő képében megjelenő Lidércszerető, aki folyamatosan kísértette ezt a férfit.

És még szerencse, hogy ez így alakult, mert ha nem, akkor a férfi bele is halt volna ebbe az egészbe.

Szintén ebben a történetben használtam fel az Emberbéka[9] karakterét is, amelynek idevonatkozó történetét Nusi Mámitól hallottam.

Ő arról mesélt, hogy valamelyik nagybátyáim (ezúttal is!) egyszer kimentek a mezőre kapálni és amikor leültek ebédelni, egy vemhes béke ugrált oda hozzájuk.

Na ekkor az egyik nagybátyám máris nyúlt a kápájáért, hogy megölje a túl közel merészkedő kis állatkát.

Ámde erre mégsem került sor, mert a másik nagybátyám, aki észrevette, hogy a béka vemhes megtiltotta ezt neki.

És aztán nemcsak, hogy nem engedte a béka megölését, hanem egy jókora kanál rizst is odadobott neki.

Na erre a béka sem teketóriázott sokáig, hanem gyorsan bekapta az alamizsnát, és aztán illa berek nádak erek, eltűnt onnan.

Aztán jó pár év múlva, amikor nagy ínség volt Túrban, ez a két nagybátyám elutazott messzi földre, hogy élelmet szerezzenek.

Ekkor esett meg az, hogy amikor az egyik távoli falu utcáján bandukoltak, egy asszony észrevette és azonnal behívta őket a házába.

Ott aztán mindjárt meg is kínálta őket ennivalóval és innivalóval, majd megkérdezte, hogy mi járatban vannak arrafelé.

Na és amikor megtudta, hogy mi a gondjuk pár zsák gabonát is adott a két férfinak, akik mindjárt megkérdezték tőle, hogy mi az oka annak, hogy ilyen jóindulatú velük szemben.

Nos, ekkor mondta el nekik ez a nő, hogy annak idején ő volt az a vemhes béka, akit az egyik nagybátyám el akart vágni a kapájával, míg a másik ezt megakadályozta és aztán odadobott neki egy kanál riszkását[10].

És aztán azt elmesélte a két nagybátyámnak ez az asszony, hogy akkoriban itt feléjük volt nagy éhínség, és ha a nagybátyám nem szánta volna meg a kanálnyi rizskásával, akkor ő is meg a két szép gyereke, akiket ezután megmutatott nekik, éhen haltak volna.

A harmadik idevonatkozó történetet, aminek csupán egyik mozzanatát használtam fel ebben a mesében, Gizi nén’től hallottam.

Ez arról szólt, hogy régebben, amikor hazajöttek a csordából a tehenek, a fiatal túri legények kivitték őket a Túri-hasadék tetejére, hogy ott tovább legeljenek, mert ezáltal több tejet adtak.

Nos, az egyik ilyen estén, az egyik nagybátyám a többieket megelőzve ért ki a tehenével a Kőhegyére[11].

Szokásához híven a hasadék széléhez vezette a jószágot, és aztán hagyta, hogy az békében legeljen, miközben ő a többi legényre várt.

Jól elvolt így magában, amikor egyszer csak arra lett figyelmes, hogy egy alacsony, cilinderes, tömzsi alak jött elő a hasadékból, és aztán a békákhoz hasonló ugrásokkal feléje közelített.

Legelőször azt hitte, hogy a barátai akarják megviccelni, ám amikor azt látta, hogy felszólításai ellenére az alak továbbra is közelít, igencsak megijedt.

Mindjárt eszébe jutott, hogy az bizony csakis a Tisztátalan[12] lehet, és ha azt akarja, hogy az ne bántsa őt, akkor be kell csukja a szemeit majd háromszor egymásután keresztet kell vessen.

Na de amikor emelte volna a kezét a nagybátyám nagy megdöbbenésére azt tapasztalta, hogy egyáltalán nem bír megmozdulni.

Már-már azt hitte, hogy vége van, de az utolsó másodpercekben eszébe jutott, hogy keresztet nemcsak a kezével, hanem a nyelvével is tud vetni a szájpadlására.

Így esett meg hát, hogy azonnal becsukta a szemeit majd nyelvével gyorsan elvégezte a három keresztvetést, hogy aztán amikor kinyitotta a szemeit a kis, tömzsi, cilinderes figurát sehol se lássa.

Szintén ebbe a történetbe szót ejtettem a Gáspár sírjáról is, amely a túri marhalegelő, vagyis a Szénafű, felett álló hasonló nevű domb tetején nyugszik.

És aztán ugyanebben a történetben jut szerephez a falu Szityiának nevezett részén található Csorgó nevű forrás is, amely a finom, ízletes vize miatt, a túriak egyik kedvenc találkozóhelyévé nőte ki magát.

Ami a kőből kinővő kétélű kard legendáját illeti, erről Téglás István néprajzi írónak az Ethnográfia című lapban, 1915-ben publikált írásából szereztem tudomást.

Ebben arról számol be Téglás, hogy a Túr, Koppánd és Színd falvak között elterülő Kővesbérc[13] Domos nevű részén, a sziklarepedések egyikében egy olyan kétélű kard van elrejtve, amelynek vasát a kígyók fújták bele a kőbe.

Állítólag ez a kard a megfelelő emberre vár, aki egyedüliként képes arra, hogy kihúzza a sziklából, amelyből kinött.

Más ember csak akkor lenne erre képes, ha a titkos jelszót ismeri, vagy ennek hiányában a vasfűvel rendelkezik.

Állítólag ilyen kardja volt Szent Lászlónak (a román emberek szerint Makedon Nagy Sándornak) is, akik nevét a Muntya alatt található híres forrás viseli.

Az ötödik mese a Túri-hasadékba torkolló sziklákkal csipkézett árokról szól, melyet Décsenge árkaként ismernek a túriak.

Az idevonatkozó írások alapján Décsenge egy kun hercegnő volt, aki ezen az árkon keresztül ment le a társalgó hölgyeivel a hasadék alján lévő patakhoz, melynek bolbonáiban[14] szeretett fürdeni.

Ebben a történetben a negatív hőst az a Tisztátalan alakítja, amely egy ártó szándékú, gonosz démon, akit különböző formákban jelenített meg Gizi nén’ és Nusi Mámi az általuk előadott történetekben.

Na és akkor megint csak az Orbán Balázs által írt ,,Torda városa és annak környéke” művet kell felemlítenem, mert annak a Túri-hasadékról szóló részében esik szó az ebben a történetben szerepeltetett Nagyszakállú Törpékről, meg a Hét-Vasajtó mögé elrejtett kincsről.

Ami pedig a Fehérkígyó meg a Táltos Ló karaktereit illeti, őket a Csőgör Enikő ,,Tordatúr hiedelemvilága” című könyvből kölcsönöztem.

És aztán ugyanitt jut nagy szerephez a Téglás István egyik írásában említett vasfű is, amely amellett, hogy bármilyen zárat ki lehet nyitni vele, rendkívüli erőt is kölcsönzött annak, aki a tenyerének a bőre alá juttatta.

Na és hogy még sűrűbbé tegyem a ,,levest” a Rákoczi szabadságharcban kurucvezérekként résztvevő, majd ennek leverését követően a Túri- és Tordai-hasadék környékén környéken betyárkodó, Bálika Nyikita, Nyégruj Vászilé meg bandájuk, csapnak össze ebben a történetben a túriakkal.

Na és aztán mindegyik történetben ott szerepelnek az én gyerekkoromban a falu főverekedőseiként számontartott Nagy ,,Zsiga” Sanyi, Bányai ,,Pipe” Jóska, Eszéki ,,Száó” Levente, Fogarasi Jóska és Ándréjka ,,Kasszir” Dánuc [15] is.

Meg aztán velük együtt sok más. a gyerekkoromban megismert, vagy valaha is Túrban élő embert is beleírtam ezekbe a történetekbe, azzal a szándékkal, hogy ily módon halhatatlanná váljanak.

És még mielőtt elfelejteném, szintén fontosnak találom megmagyarázni, hogy miért van az, hogy mindegyik mesém zárómondatában azt írtam le, hogy ,,Hátrófelé nincsen több”.

Nos, akkor tudjátok meg, hogy ez egy olyan aranyköpés, amely az egyik gyerekkori pajtásom szájából származik, akit Bányai ,,Bámbusz” Jancsikának hívnak.

Ez az aranyköpés egy karácsonyi Szentestén hangzott el, amikor a túri református templomban verset szavaltak a gyerekek, amiért cserébe finom édességekkel meg naranccsal teli csomagot kaptak.

Nos, ekkor történt az, hogy Bámbusz Jancsi egy közismert karácsonyi verset kellett, hogy elszavaljon, melyet az akkori református lelkész, Szeghő András, túl rövidnek talált.

Ezért aztán a lekész úr úgy döntött, hogy hozzátold a Jancsika verséhez pár saját maga által költött sort is.

Na és aztán amikor Karácsony Szentestéjén őrá került a sor, Jancsi szépen fel is mondta a vers közismert rövid változatát.

És mert ezt követően elhallgatott, rövid várakózás után Szeghő lelkész úr rászólt.

- Na, Jancsika és akkor tovább, hogy is van?

Nos, ekkor a Jancsika elmosolyogta magát, és azt válaszolta a lekész úrnak, hogy - Hátrófelé nincsen több!

Na ebből mindjárt kiderült, hogy Jancsika ravasz módon nem tanulta meg a kiszabott plusz verssorokat, hogy aztán a meglepett lelkész láttán, a református hívőkkel teli templomban olyan kacagás törjen ki, hogy még a falak is beleremegtek.

Szóval ezek után ne lepődjetek meg ti sem, ha azt tapasztaljátok, hogy minden mesémet azzal mondattal zárom le, hogy- Itt a vége, fuss el velle[16], me’ hátrófelé nincsen több!

Végezetül pedig szívből ajánlom mindenkinek, hogy látogassa meg az én szülőfalumat és annak szépséges környékét.

És nemcsak amiatt, hogy az ebben a könyvben említett, valóban létező látványosságokat[17] saját szemetekkel megcsodálhassátok, hanem azért is, hogy megismerjétek a csodálatos lelkületű túri embereket.

Alexander Sigismundis Filius

(Zsiga Sanyi fia)

Cini-Cuni Nicili a szerencsés halott

Képzeljétek el, hogy olyan is van, hogy valaki szerencsésen hal meg. Merthogy velem is ez történt nyolcvankilenc éves koromban, amikor az otthoni szőlőlugas árnyékában ültem egy kényelmes, fonott kertiszékben.

Épp a mobiltelefonomon néztem valamilyen sportfelvételt, amikor hirtelen azt éreztem, hogy a mellkasomban egy fura nyomás veszi kezdetét.

Na amire észbekaptam minden erőm elpárolgott, és úgy zuhantam le a székről mind a régi túriak által a Kutyák Kolcuján levetett ebek[18].

Segítségért akartam kiáltani, de csupán egy hörgés jött ki a torkomon, és miközben a mellkasomhoz kaptam mindjárt az jutott eszembe, hogy fiatalkoromban volt már részem egy hasonló levegőelégtelenségben.

Mégpedig akkor, amikor a régi iskola udvarán, Nikusor[19]a Dirizsinta[20] fia, hasba rúgott.

Aztán a következő pillanatban már kívülről láttam magamat, amint ott fekszem mozdulatlanul a felborult fonottszék mellett, miközben a fejemről leeső szalmakalapom a virágokkal teli kiskert felé gurul.

És csak gurult és gurult, hogy aztán az egyik dáliabokor aljának ütközve megálljon, mely a közelében virító kenyérmorzsáknak és oroszlánszájaknak szolgáltatott kellemes árnyékot azon a napfényes június végi délelőttön.

Merthogy amikor ez történt nekem gyönyörű virágokkal teli kertem volt, melyeket nyugdíjaséveimben ültettem, miután visszaköltöztem Túrba.

Egy amolyan régimódi tornácos házacskát vásároltam meg, melyet a falu mesteremberével, a Komjátszegről ideköltözött Rázmán Sanyival újíttattam fel, majd az előtte álló kiskertet teleültettem virágokkal.

Így történt hát, hogy ezen a napon is szebbnél szebb, színes virágok virítottak a kertemben, melyek között szorgalmas méhecskék és színes szárnyú pillangók repkedtek.

Pár percig önfeledten bámultam ezt a gyönyörű látványt, hogy aztán a testemből eltávozó lelkem a magasba emelkedjen, ahonnan tökéletes kilátást nyerhettem az én drága szülőfalumra.

És ahogy így madártávlatból bámultam a Rétet, a Rákos-patakot, a Tó-Megetti temetőt, a Káposztást meg a Túri-hasadéknak az öreg Blága Juvăn malma felöli bejáratát, hirtelen a füleimhez értek a katolikus templom harangjának a vasárnapi misére hívó hangjai.

-Hogy én mennyire szerencsés vagyak! Köszönem neked Istenem, hogy ezt megadtad nekem!

Ezt mondtam mert azt hittem, hogy meg fogok halni, hogy aztán azt érezzem, hogy egy erőteljes álmosságérzet hatalmasodik el rajtam, melynek hatására a Túr fölött lebegő lelkem mély álomba merült.

-Cini-Cuni Nicili! Cini Cuni! Ébredj már fel!

Nem tudom, hogy mennyit alhattam, de amikor egy kisfiús hang ezeket kiabálta a fülembe, a lelki szemeim azonnal kipattantak.

Na és aztán igencsak elcsodálkoztam, mert mindjárt felismertem saját magamat amint egy fehér helyiség közepén álló asztalon fekszem.

De nemcsak én voltam ott, hanem jónéhány fehérbe öltözött és maszkot viselő alak is körülvett, akik a megnyitott mellkasomban matarásztak[21] mindenféle apró műszerrel.

-Mi[22] csinálnok ezek? -kérdeztem meglepetten.

-Há éppeg[23] a szívedet műtik!

A válasz hallatán hirtelen oldalra kaptam a fejemet, és az volt a szerencsém, hogy a lelkem nem lakozott a testemben, mert a hozzám beszélő szerzet láttán biztos hanyatt vágódtam volna.

Merthogy kérlek szépen, a műtő sarkában lévő magas szekrényen ott ült és lóbálgatta a lábait egy fél sörösüvegnél kisebb, szakállas emberke.

-Há’ te ki vagy? – kérdeztem, mire a szürke öltönybe öltözött, nyakkendőt viselő figura felpattant ülő helyzetéből és elnevette magát a kisfiús, csilingelő hangján.

-Szerussz Cinili! Engem úgy hívnak, hogy Pétré a Szpiridus[24].

-Honnan üsmered te az én túri nevemet?

Mielőtt válaszolt volna, a kis emberke megint elkuncogta magát.

-Én minden tudak rólad Cini-Cuni. Még azt is, hogy ezt a becenevedet Náci ragasztatta rád., amikor panaszkadtál az apjánok, katalikus[25] kántornak.

Me’ hogy azt panaszoltad az öreg Totyi Jóskának, hogy elvette a kicsi háromkerekű biciklidet is nem adta vissza, amikor kérted tőle. Na is[26] miközbe’ így panaszkadtál, nem jutatt eszedbe a Nácinak a neve, hanem Cini, Cuni, Nici, Cinit mondtál helyette.

Nos, így történt, hogy rád ragadtak a Cini-Cuni Nicili, meg a Cinili csúfnevek.

Is azt is tudam rólad, hogy az első emléked az életedből az, amikor kétévesen egyedül votál[27] otthan, is kidobtad a cseberben [28]lévő lágysajtat a padlóra.

Is azt is tudam, amikor Gyalún a gyermektáborba bészartál a bugyigodba[29], amit az a tanárné mosatt ki neked, aki ott ügyelt rátok.

Na is azt is tudam, hogy ott a hármosi hídnál a cigánygyermekek megütettek is elvették az ungyicádot[30].

Is még most is magam előtt látom, amikor Krinával [31]a Munyok Szándiéval[32]csókolóztál. Is arra is emlékszem, amikor tizenkilenc évesen, pár hónap kulturizmus[33] után, úgy mentél lefelé a Falu Úttyán mintha két dinnyét tartattál vona a hunyad [34]alatt.

Azt is láttom, amikor huszanegyévesen Kásszir Dánuccal összeverekedtél a Kulturházbó, is aztán amikor az fejszével rohant feléd, megijedtél is elfutattál.

Szóval, mindent tudak rólad Cini-Cuni Nicili.

-Az Istennyila üssen beléd, há’ állj már le! Mintha üvegből lennék úgy belém látsz. Csak nem te vagy a saját tudatom?

Amint ezt kimondtam, a kis Szpridus azonnal rám szegezte a mutatóujját.

-Talál-süllyed Cini-Cuni! De nehogy azt hidd, hogy azér’ vagyak itt, hogy bántsolak. Teljesen más az oka, hogy megjelentem neked.

-Na is mér vagy itt?

-Azt majd később mondam el, me’ most vége az opérációnak. Most inkább pihenjél.

És bizony igaza volt Szpiriudus Pétréának, mert miközben a lentiek elkezdték kifelé tolni a műtőasztalt, amin feküdtem, a hirtelen rám törő fáradtság hatására mindjárt el is aludtam.

Az első oltári nagy verekedés (Borbála Anna kislányomnak sok szeretettel )

Hirtelen pityegésre ébredtem fel, amelyről mindjárt kiderült, hogy az a műszer bocsátja ki, amely a szívműködésemet figyeli.

Na de ami a leginkább magára vonta a figyelmemet az az ágyam körüli sürgés-forgás volt, ami azzal folytatódott, hogy a következő pillanatban már a kórház folyosóján rohantak velem.

Rohantak és rohantak, és meg se álltak, míg be nem toltak megint a műtőbe.

Ott aztán az ügyeletes orvos mindjárt utasította is a nővéreket, hogy száz milliliter ezt, meg kétezer egység amazt. toljanak be a testembe.

-Ezek szerint még életbe’ vagyak. – mondtam ki hangosan, mire egy mostanra már ismerős hang válaszolt.

-Há nem teljesen, me’ most éppeg a klinikai halál állopatábó kerültél. De az is igaz, hogy az elébb még szuszagtál.

Hát ki más lehetett az, mint az én Szpiridus barátom, aki ezúttal az ágyam melletti álló paraván szélén ült.

-Há’ te vagy az Szpiridus elvtárs?

Azért elvtársoztam le őt, mert teljesen Friedrich Engelsre emlékezetetett azzal a borotvált, hosszúkás szakállával, meg a szürke öltönyhőz felvett fehér inggel és fekete nyakkendőjével.

Vette is a lapot, mert egy jóízűt nevetett, hogy aztán felálljon és akár egy kötéltáncos végig sétáljon a paraván tetején.

És aztán amikor végére érve, akár egy szöcske átugrott a most már hangosan sípoló, egyenes vonalat mutató műszer tetejére.

-Persze, hogy itt vagyak! Hiszen megígértem neked, hogy elmondam, hogy mér[35] jelentem meg neked.

-Tényleg! Most már emlékszem. Na is akkor mér’ is jelentél meg nekem?

-Há azér’ Cinili, me tudam, hogy mennyire szereted a filmeket.

-Ez úgy van!

-Na há pont küdett el hozzád Túr Szelleme, hogy moziba vigyelek?

-Milyen Túr Szelleme? Is milyen mozi?

-Há’ Az a Túr Szelleme, aki a falu felett őrködik. Is arról a moziról van szó, amelyikbe te fogad megrendelni a filmet.

- Nem értem, hogy miről beszélsz Szpiridus elvtárs! Milyen moziról van szó?

-Mondtam már, hogy Túr Szelleme küdett, aki asszonta, hogy olyan filmet akar neked mutatni, amelyik főleg olyan történeteken alapul, amelyikeket Farkas Gizi nén’-től is Nusi mámidtól hallattál még a gyermekkoradba.

Me Túr Szelleme tudja, hogy mennyire szereted a szülőfaludat. Ezér[36] aztán azt is elintézte, hogy olyan filmeket lássál, amelyikekbe[37] a te gyermekkorad embereit is láthotad[38].

Kicsit elgondolkodtam, hogy miről is beszél ez a Szpiridus elvtárs, hogy aztán eszembe jusson, hogy ő mindent tud rólam.

-Azakra a történetekre gondolsz, amiket Gizi nén’ is Nusi mámi meséltek nekem a Prikolicsról, Lüdércről is a többi ilyen bigyigányiáról[39]?

-Azakra bíza! Is akkor most mondd el, hogy melyik ilyen misztikus lényről néznél most filmet?

Megint csak elgondolkodtam, hogy milyen kérdéseket tesz fel ez a kis figura, de aztán mindjárt magam előtt láttam az apámék szomszédságában lakó Farkas Gizi nén’t, amint a Lűdércről mesél a kisgyerek Cini-Cuni Nicilinek.

-Na akkor jó! Tudad mit néznék meg kedves Szpiridus elvtárs? Há’ kérem szépen, egy olyan filmet a Lűdércről, amelyiknek a története itt Túrba meg a környékin játszódik.

Amint ezt kimondtam, a Szpiridus elvtárs felém tartotta a két tenyerét, amelyekből hirtelen két szélforgó tört elő, melyek aztán addig növekedtek, míg akkorák nem lettek, akár két hatalmas napraforgó fej.

És csak forogtak és forogtak megállás nélkül, magukra terelve a figyelmemet, hogy aztán a legvégén teljesen elmosódjon minden a szemeim előtt, mert a gyors pörgésük elkábított.

Na és amikor már azt se tudtam, hogy fiú vagyok-e vagy lány, arra lettem figyelmes, hogy egy hirtelen támadó erős szél felkap és belerepít abba a sötét alagútba, ami a szemközti fehér falban nyílt meg.

Szóval így forogtam és pörögtem összevissza a nagy sötétségben, hogy egyszer csak egy kis távoli fehér pontot vegyek észre, amely az idő múltával egyre szélesebbé változott.

És aztán ahogy az idő telt, kiderült erről a folyton növekvő pontról, hogy az nem más, mint egy sötét alagút vége.

Na és amikor már ott pörgött a testem az alagút legvégén, muszáj volt becsuknom a lelki szemeimet mert a kívülről rám törő vakító fény teljesen elvakított.

Ámde abban a pillanatban, hogy ezt megtettem máris egy nagy zökkenést éreztem, miközben a testem pörgése is hirtelen megszűnt.

Na persze, hogy erre mindjárt kinyitottam a lecsukott lelki szemeimet, és aztán máris tátva maradt a szám, mert nagy meglepetésemre ott találtam magam a túri kultúrházban.

-Mi a trăznyit[40] folyik itt! -kiáltottam fel, hogy aztán amikor meghallottam a saját gyerekkori, vékony hangomat tátva maradjon a szám.

Merthogy nemcsak a kultúrház nézett ki teljesen úgy, mint annak idején gyermekkoromban, hanem én magam is tizenéves kölyökként ültem ott az egyik széken.

De nemcsak én voltam ott, hanem sok más gyerekkori ismerősöm is, akik vagy egymással beszélgettek, vagy éppeg egymást cirhészték[41].

És biza nagyot dobbant a szívem, amikor felfedeztem, hogy közvetlenül mellettem ott ül Nagy Attila, Csabi és Andriska, akik annak idején a szomszédomban laktak, és akikkel annyi meg annyi közös kalandban volt részem.

Aztán a mögöttünk helyet foglalok közt kiszúrtam Viorélucat, Kálint és Koszmint [42]az ikreket a Rigó Sikátorjáról, Cédulát[43]az unitárius templom mellől, meg Néziut[44]az unokatestvéremet Szityiából[45].

De nemcsak ők voltak ott, hanem odébb ott ültek még az Országútban[46] lakó Pétyán Pétrika a testvéreivel Florinnal és Szorinnal[47], a szomszédjukkal Batyú Mikivel [48].

Aztán a másik sorban Dániélát és a szomszédját Rámonát [49]a Marinkáét vettem észre, akik Bubukával[50] a Suszter[51] Dezső báty lányával meg Erzsikével a Biri [52]nénével beszélgettek.

És biza a következő pillanatban mindjárt rájöttem, hogy ez a sok gyerek arra vár ezen a vasárnapi reggelen, hogy elkezdődjen a matiné keretében hirdetett film vetítése.

-Három lej[53]!

Ezt már Gyulú a Vasas Finta Gyula báty nagyobbik fia mondta, akinek mindjárt oda is adtam a markamban tartott pénzérmét, hogy aztán átvegyem tőle a cserébe kapott filmjegyet.

És aztán amikor az akkoriban a falu kultúrházfelelősének számító Gyulú mindenkitől beszedte a filmvetítésért járó pénzdíjat, gyorsan felsietett a kultúrház legelején kialakított projekciós helyiségbe, ahol rákattintott a korábban előkészített filmvetítő gép indítógombjára.

Na és abban a szent pillanatban, hogy ez megtörtént, a vetítő helyiségből kiinduló fénynyaláb bevilágította a kultúrház másik végében lévő vetítővásznat, amelynek fehér felületén kezdetben csak hirtelen felvillanó egymást keresztező vonalakat meg számokat lehetett látni.

Ámde ez nem sokáig tartott, mert pár másodperc múlva, a sercegő olajéra hasonló hangok kíséretében máris megjelent a képernyőn a Columbia Pictures filmvállalat híres logója, a fáklyát tartó nő.

Bemutatja:

A főszerepekben:

Nagy Borbála Anna

Tom Selleck

A tündér-pillangó különös esete Borival

című filmet

I fejezet: A sérülés

Az pedig egyáltalán nem igaz, hogy nincsenek tündérek! Csak azért, mert az emberek nagy többsége sohasem éri meg, hogy láthassa őket, attól ők még vígan élik az életüket.

És nemcsak, hogy léteznek, de sokszor ott vannak a közvetlen közelünkben, anélkül, hogy mi érzékelnénk a jelenlétüket.

Hogy ez, miként lehetséges?

Na de ahhoz, hogy érthetően elmagyarázzam ezt az egészet, először is azt kell tudni, hogy a tündérek a Túri-hasadékban található Tündérek péstyiráján [54]keresztül érkeznek ide a Földre.

És ne gondolja senki, hogy amig itt tartózkodnak, az egyetlen táplálékukat a Túri-hasadék mészkövei képezik, amelyeket úgy nyalják, mint a hasadék tetején lévő birkák a sótömböket.

Me’ biza ezen kívül van egy másik földi élelemforrásuk is, amelyből minden huszonegy évben kell, hogy fogyasszanak egy bizonyos mennyiséget.

Na és akkor elárulom nektek, hogy ez a huszonegy évente kötelező élelemforrás nem más, mint az a virágpor, amelyet kizárólag a túri rét virágai termelnek.

Merthogy hiába van Túr környékén számos gyönyörű virággal beterített mező és szénafű a tündérek kizárólag a Rákos-patak mentén elterülő réten termelődő virágport fogyaszthatják.

Mindez pedig azt eredményezi, hogy a tündérek huszonegy évente el kell, hogy hagyják Tündérhont annak érdekében, hogy hozzájuthassanak ehhez a virágporhoz.

Mert ha ezt elmulasszák, akkor a kővetkező nyárig olyan álmosak lesznek, hogy semmi mást nem tesznek, minthogy alszanak.

Na de ez a virágporbeszerzés közelről sem annyira egyszerű, mint gondolnánk.

Merthogy azt is kell tudni, hogy a tündérek csak úgy hagyhatják el a Túri-hasadékot anélkül, hogy megfulladnának, ha pillangókká változnak át.

(Egyébként ez a magyarázata annak, hogy az öreg Porumb János meg az öreg Bizam János[55], meg úgy egyáltalán a többi túri ember, csakis akkor látta őket, amikor hasadék mélyén fekvő Tündérek péstyirája előtt táncoltak, vagy az azt átszelő Rákos-patak borbonáiban fürödtek.

Me’ biza arról nem szól a fáma, hogy a faluban, a környék mezőin, vagy a hasadéktól távol eső réten bárki is látott volna tündéreket.)

Viszont, ha már átváltoztak pillangóvá, akkor simán felrepülhetnek a túri rétre, ahol a margaréták, a fekete nadálytő, a cickafark, a szamárbogáncs, a réti útifű, a mezei varfű, az erdei deréce, és több más csodás nővény virágporát fogyaszthatják minden mennyiségben.

Gondolom, hogy ezután mindenkiben felmerül az, hogy vajon hogyan is alakulnak át a virágporért érkező tündérek pillangóvá.

Na akkor tudjátok meg, hogy ez azzal veszi a kezdetét, hogy az illető tündér belerepül egy szivárványba mely egyenesen odavezeti a Tündérhon és a Föld határán található Élet Kutjához, melynek vizében el kell merülnie.

Nos, mindjárt azután, hogy kiszáll a kút vizéből a tündér pillangóvá változik, és mint már korábban is mondtam így már elhagyhatja a Túri-hasadékot anélkül, hogy az azon kívüli földi atmoszféra megfullasztaná.

(Na de arra is vigyázzunk, hogy ne essünk a ló másik oldalára se’ azzal, hogy ezután mindegyik a túri réten látott pillangóról azt hisszük, hogy az egy tündér! Mert ez nem igaz.)

Aztán ha ez az átváltozás megtörtént, a kis tündér-pillangó már csak azt kell, hogy kivárja, hogy az Élet Kutjának közvetlen szomszédságában található sziklafal megnyíljon.

Na és amikor ez bekövetkezik akkor bele kell gyorsan repülnie a csupán három perc erejéig megnyíló résbe, amelyen keresztül percek alatt odaér a Túri-hasadék alján található Tündérek Péstyirájába.

Amit erről a résről feltétlenül tudni kell még az, hogy a Földre érkező tündér-pillangónak negyvennyolc óra múlva vissza kell térnie rajta keresztül az Élet Kutjához azért, hogy újból megmártózhasson annak vízében.

Ezt ugyan megteheti később is, de akkor ez azt eredményezi, hogy a pillangóból tündérré történő visszaváltozás után mély álomba fog esni, amelynek hossza a legcsekélyebb késés esetén is hét évig tarthat.

Természetesen, ennek a mély álomnak a mértéke attól függ, hogy mennyire késett el a kis tündér-pillangó ezzel az Élet Kutjában való megmártózással.

Na de erről ennyit és most térjünk vissza, a dolgok további menetének a leírásához.

Szóval ott tartottunk, hogy a tündér-pillangó mögött bezárul a három perc erejéig megnyíló sziklafal és ő ott találja magát a Tündérek Péstyirájában.

Nos, amint ez megtörtént, a tündér-pillangónak ott kell maradnia a barlangban, mert addig nem hagyhatja el azt, amíg a nappali fény be nem tőr a hasadék mélyére.

Ámde amint ez bekövetkezik, már repül is fel a hasadék Kis Kőhegyének[56]nevezett tetejére, ahonnan tökéletes kilátás nyílik Túr ciklámen-píros cserepekkel fedett házaira, a katolikus templom fehér falaira, az öreg Blága Juván [57]malmára, a Tó-Megetti [58]temetőre meg a távoli Országuti részre.

Aztán ha betelt a gyönyörű látvánnyal, a kis tündér-pillangó megindul a Kuci János[59] háza előtt vezető úton lefelé a Csorgó[60] irányába.

Fürgén repked el a Kolcsár, Krisán[61], Dordai, Fermo és Kolozsvári családok házai előtt, és meg se áll, míg oda nem ér a Csorgóhoz, amelynek finom vízében csillapítja szomját.

Ezután pedig fogja magát és nem a Falú Útján felfelé, hanem pont ellentétesen, a Bánya irányába repked tovább.

Na de még mielőtt bárki is azt hinné, hogy a poros Bánya az úticélja, a Kósa Sanyi kertjének végénél, még mielőtt a malom előtti hidat elérné, a kis tündér-pillangó hirtelen balra kanyarodik.

Nos, elárulom nektek, hogy azért válassza ezt az útvonalat, mert a patakparton felfelé vezet a legrövidebb út a Gáthoz, amelytől kezdődően már a finom virágport termelő Rét következik.

Na persze, még mielőtt nekivágna a Rét bármelyik oldalának, a Gátnál is megáll a kis tündér-pillangó, hogy a Rákos-patak vizéből ihasson.

És nemcsak ezért áll meg a Gátnál, hanem azért is, mert onnan már jól hallhatja a Rét csodálatos virágainak az énekeit.

Mert ha eddig nem mondtam, hát azt is tudnotok kell, hogy a tündéreknek annyira kifinomult a hallása, hogy még arra is képesek, hogy megértsék az őket csábító virágok dalát.

,,Tündérek, ti csodaszépek,

Ide hozzánk siessetek,

Mert ha a bibéinket beporozzátok,

Cserébe finom virágport kaptok.”

És biza amikor ezt az éneket meghallja, a kis tündér-pillangó nem tétovázik tovább, hanem felreppen és megindul a színes virágokkal tarkított Rét felé.

………………………………………………………………………………………………….

Torda melletti Túr, a Gát közelében; 1989 július 27; 19 óra 03 perc

Dorfán a tündér-pillangó királynő nem figyelt eléggé, mert miközben a Rákos-patak vízéből ivott, egy a közelben rejtőző gyík villámgyorsan előugrott a magas fűből és beleharapott a szárnyába.

Annyi ereje még volt, hogy kitépje magát a hüllő szájából és a magasba emelkedjen, de mivel a megharapott szárny széle eltört, a rókalepke testben repkedő tündérkirálynő azon vette észre magát, hogy képtelen fennmaradni a levegőben.

Az volt a szerencséje, hogy egy arra kószáló szellő segítségével sikerült annyira eltávolodnia a patak partjától, hogy ezáltal teljesen kikerült a támadó gyík látóköréből.

És habár megúszta, hogy a gyík ebédjeként végezze, a helyzete mégsem volt rózsás, mert miután földet ért a törött szárnya miatt már csak apró bukdácsolásokra volt képes.

- Meg fogok halni!

Ezt ismételte magában kétségbeesetten, mert amint megpillantotta a törött szárnyát, mindjárt tudatosult benne, hogy így sosem fog visszajutni a Tündérek Barlangjába.

Na biza így siránkozott magában a tündérpillangó királynő és minden reménnyel felhagyott, amikor hirtelen egy egyre közelebbinek tűnő éneklő hangra lett figyelmes.

Köztudomású, hogy a tündérek jól ismerik az emberek nyelvét és maguk is képesek beszélni, de ha elhagyják a Túri-hasadékot, akkor különösképpen ódzkodnak attól, hogy megszólaljanak.

Ennek az oka pedig az, hogy ha egy tündér csak egyszer is meg merészel szólalni, akkor a hangját érzékelő pókhálók azt már messziről képesek érzékelni és aztán megállás nélkül közvetítik azt a Lűdérc felé.

Na és aztán a Lűdérc onnantól kezdve tizenkét órán belül máris képes arra, hogy beazonosítsa, hogy a megszólalási tilalmat megszegő tündér-pillangó hol tartózkodik.

Hogy ki is ez a Lűdérc?

Hát kérem szépen ő egy gonosz démon, aki csak kétnaponta, a páros számú napokon, és akkor is csak napnyugta után bújik elő a föld mélyébe vájt fészkéből.

Akik látták azt mesélik, hogy éjszakánként fényes tűzcsóvaként repül az égbolton és még mielőtt a pirkadattal érkező első napsugarak megölnék, elrejtőzik a föld alá.

De ez még mindig nem magyarázza meg, hogy miért nem akarnak megszólalni a tündérek, ha pillangóként távoznak a Túri-hasadékból.

Na szóval, az a helyzet, hogy a Lűdérc egyetlen tápláléka az arany, azonban annak létezik egy bizonyos fajtája, amelyiket mindennél jobban kedvel.

Nos, ehhez a csemegéhez egyedül úgy tud hozzájutni, ha az általa foglyul ejtett tündér-pillangókat a sötétbe zárja, ahol azok a napfény hiányában mély álomba merülnek.

Mert ha a tündér-pillangók ebbe a szuroksötét által kikényszerített hibernáló állapotba kerülnek, akkor elég egy óra ahhoz, hogy a testük köré egy aranygubó képződjen.

Nos, ez a bizonyos aranygubó képezi a Lűdérc kedvenc csemegéjét, melyért él-hal.

Igen ám, de a foglyul ejtett tündér-pillangók nagyjából őt évig képesek elviselni ezt a szuroksötétbe való bezártságot, ugyanis ezt követően óhatatlanul elpusztulnak a túl hosszas napfényhiány miatt.

Nos, ez a Lűdérctől való félelem volt az oka annak, hogy a feléje közelítő éneklő hang hallatán, Dorfán nem igazán akart megszólalni.

Merthogy mindaddig amig csendben van egy tündér-pillangó, a Lűdérc nem képes beazonosítani őt. Hiába repked a Réten, vagy a hasadék sziklái között, mert ha nem szólalt meg, akkor biztonságban van.

Ámde, ha csak egyetlenegy egy, bármilyen rövid, vagy halk hangot is kiejt, akkor onnantól kezdve a kíméletlen Lűdérc pontosan tudni fogja, hogy hol tartózkodik.

Na ezért volt az, hogy a feléje közelítő éneklő hang hallatán Dorfán nem tudta eldönteni, hogy mit is tegyen.

Mert ha nem kér segítséget, akkor itt fog meghalni a Réten, hiszen a törött szárnya miatt képtelen repülni.

Azonban, ha mégis ügy dönt, hogy segítséget kér, akkor pedig a Lűdérc fogja elkapni.

…………………………………………………………………………………………………

Bori a Tó-Megetti temetőből jött, ahová virágot vitt a nemrég elhunyt nevelőapja sírjára. Dolga végeztével elindult hazafelé és miután átkelt a Gát közelében lévő pallón, egy szomorú dal éneklésébe kezdett.

Pontosan tizenkilenc éve történt az, hogy a Zsiga Sanyi testvérével, Zsigucával halászó[62] Halmágyi Endre tanítóelvtárs[63] észrevette a Rákos-patak vízén úszó mózeskosarat.

Na erre nem sokat teketoriázott, hanem gyorsan bele is gázolt a sekély vízbe, ahol sikerült elkapnia a kosarat.

És biza, amikor belenézett a csodálkozástól kikerekedtek a szemei, mert abban egy kisbaba sírdogált, akinek az arcát kétharmad részben egy barnás-vöröses egybefüggő anyajegy lepte el.

Miután a gyámhivatal és a hatóságok nem tudták megállapítani, hogy honnan származik, és mert az arcát befedő anyajegy miatt senki más nem akarta örökbe fogadni, a tanítóelvtárs és a felesége szívest-örömes vállalták a gyerek nevelését.

Így történt hát, hogy a talált kislány, akinek a születési anyakönyvi kivonatába a Halmágyi Borbála név került beírásra, ott ragadt a Torda melletti Túrban.

De az élet olyan amilyen. A jó mellett rosszat is ad.

Mindez Bori esetében abban nyilvánult meg, hogy amikor még tizenöt éves sem volt, a nevelőanyját, és aztán két héttel ezelőtt, röviddel tizennyolcadik életévének betöltése után, a nevelőapját is magához szólította a Jóisten.

És aztán ahogy ilyenkor lenni szokott, az egyik gond hozta magával a másikat. Merthogy pár napja az is kiderült, hogy egy hónapon belül el kell hagynia a nevelőapja szolgálati lakását, amelyben addig nevelkedett.

Na szóval ilyen lelkiállapotban volt Bori, amikor a Gát közelében rázendített arra a szomorú dalra, amelyet annak idején az öreg Halmágyi tanított meg neki.

- Segítség! ...Segítség!

Egy finom csengésű, ámde mégis kétségbeesett hang volt az, amely megakasztotta őt az éneklésében.

Jobbra, aztán balra, és aztán a háta mögé nézett, de mert sehol senkit sem látott, csak a fejét rázta értetlenül.

- Segítség! Itt vagyok lent a fűben! Tőled balra. -kiáltotta a vékony hang, mire Bori résnyire szorított szemekkel lelépett az ősvényről, abban a reményben, hogy talán kicsit odébb már észreveszi a térdmagasságot meghaladó fűből kiabáló valakit.

- Na most meg azonnal állj meg, mert még rám lépsz!-kiáltotta újból a hang, de amikor a lábai elé nézett, csak egy a magas fűszálak között bukdácsoló kis rókalepkét látott.

- Én csak egy pillangót látok a láboim előtt!

- Igen, én vagyok az! A pillangó, akinek a szárnya el van törve.

Bori hirtelen megtorpant és aztán hol a kis rókalepkét, hol a közeli környezetet vizslatta, ugyanis szentül meg volt győződve arról, hogy valaki a bolondját akarja járatni vele.

De hiába nézelődött összevissza mert a pillangón kívül sehol egy lelket nem lehetett látni.

- Kérlek segítsél nekem! Nem tudok repülni, mert egy gyík ráharapott a szárnyamra és eltörte!

És bármennyire hihetetlennek tűnt, de Borinak be kellett látnia, hogy ez furcsa gyerekhang megint csak a kis rókalepke irányából érkezett.

-Na ezt megnézem magamnak közelebbről. – mondta magában, majd leguggolt és ujjait finoman a pillangó alá csúsztatta, hogy aztán egy óvatos mozdulattal kiemelje azt a magas fűszálak közül.

- Hálásan köszönöm! - szólalt meg újból a kis rókalepke, minek hallatán Bori csak a fejét rázta értetlenül.

- Te jó ég! Egy beszélő pillangó ...Biztos csak álmodom!

- Nem! Egyáltalán nem álmodsz! De még mielőtt elmagyaráznék bármit is, engedd meg, hogy bemutatkozzak. Engem Dorfánnak hívnak és pillangóvá változott tündér vagyok. Neked mi a neved?

Bori szemei tágra meredtek, és ha eddig csak a fejét rázta, ezúttal gyorsan meg is csipkedte magát annak reményében, hogy biztos felébred ebből a furcsa álmából.

Ámde hiába tette, mert a kis törött szárnyú pillangó nem tűnt el, hanem továbbra is ott egyensúlyozott az ujjain.

- Engem Halmágyi Borbálának hívnak, de mindenki csak Borinak szólít... De mit is mondtál? Hogy pillangóvá változott tündér vagy?

-Igen, az vagyok.-válaszolta Dorfán és aztán dióhéjban összefoglalva elmesélte a lánynak, hogy honnan és miként került ide ebbe a válságos helyzetbe.

- Segítened kell nekem Bori! Mert amig ebben a pillangó testben vagyok, a Lűdérc simán elkaphat. És akkor nekem végem van.

Ezekkel a szavakkal fejezte be történetét a tündér-pillangó királynő, mire az őt szájtátva hallgató Bori leült a fűbe, mert még mindig nem bírta felfogni, hogy tényleg egy pillangó beszél hozzá.

Na de aztán ha már túljutott a meglepettség okozta zavarán, máris azon kezdte el törni a fejét, hogy miként segíthet ezen a pórul járt kis tündér-pillangón.

- Nos, kedves Dorfán! Ami a szárnyadat illeti, azt hiszem, hogy tudok segíteni rajtad. Pár éve olvastam valahol, hogy egy amerikai nő megragasztotta egy hozzád hasonlóan sérült pillangó szárnyát. Állítólag olyan jól sikerült, hogy az megint képes volt a repülni.

Dorfán kis szívecskéje nagyot dobbant a lány szavainak hallatán.

- Tényleg? .... Akkor siessünk, legalább ezt a bajt hárítsuk el!

- Hát akkor, mindképpen haza kell, hogy vigyelek. Mert sajnos csak otthon van ragasztóm, meg óllóm. Addig is a tenyerembe kell, hogy tartsalak, ha ez nem gond.

-Siessünk! - válaszolta a kis tündér-pillangó, és Bori sem kérette magát tovább, hanem felszökkent és aztán gyors léptekkel megindult hazafelé.

………………………………………………………………………………………………….

- Ne haragudj, de most a hátadra kell, hogy fektesselek. És aztán ezzel a drótkerettel is le kell szorítsalak, mert miközben a széjjelszakadt részeket összeillesztő papírt ráragasztom a szárnyadra, véletlenül sem szabad megmozdulnod.

- Rendben! Csak tedd a dolgod. Rád bízom magamat.-válaszolta Dorfán, mire Bori a hátára helyezte őt, és aztán ráhelyezte azt a vékony drótból készített apró leszorító műtőkeretet, amely tökéletesen megakadályozta abban, hogy szárnyaival hirtelen mozdulatokat tegyen.

Na és ha ezzel megvolt, fogta az asztalra már előzetesen odakészített ollót, mellyel egy vékony hosszúkás csíkot vágott ki abból a vékony papírból, melyet aztán egy finom ragasztóréteggel kent be.

- Na kedves Dorfán, most tényleg ne mozdulj!

- Részemről rendben. Készen állok.-válaszolt Dorfan, hogy aztán Bori szép lassan elkezdje közelíteni a csipeszekkel tartott papírcsíkot, a szakadt szárnyrészek felé.

Már csak három milliméter távolság, aztán kettő, aztán egy, ...és a papír szépen, pontosan rátapadt a törésvonalra.

- Úgy néz ki, hogy sikerült! De sajnos holnap délig nem repülhetsz, mert a ragasztó csak akkorra fog megkötni rendesen.

Ezt mondta a lány, majd miután elfordult az asztaltól egy nagyot fújva kiengedte magából a ,,műtét’’ során felgyülemlett feszültséget.

-Na most leveszem rólad a szorítókeretet és visszahelyezlek a lábaidra. De maradjál nyugton, és még véletlenül se próbálj repdesni.

Aztán a szavakat követték is a tettek, amelyek eredményeként Dorfán már nem fejjel lefelé látta a világot.

És ha már megfelelő kilátása nyílt rá, a kis tündér-pillangó körbenézett, hogy aztán tekintete megragadjon a közeli falról rámosolygó képen.

- Ki az a szép nő, ott azon a képen?

-Ő a kedvencem. Amerikai szupermodell, akit Cindy Crawfordnak hívnak.

- És miért ő a kedvenced?

- Erre most így hirtelen nem igazán tudok pontos választ adni. Azt hiszem, azért lett ő a kedvencem, mert amikor először megláttam őt, arra vágytam, hogy bárcsak én is modell legyek.

- És sikerült? Modell lettél?

A kérdés hallatán Bori elnevette magát, és aztán a saját arcára mutatott.

-Na ne! Ezzel az arccal?

A tündér-pillangó nem igazán értette, hogy mi a baj a lány arcával. Merthogy a tündérek teljesen más szemmel látják és ítélik meg az embereket.

- Miért? Mi a baj az arcoddal?

- Hát nem látod? Ez az anyajegy! Csúnya vagyok! Hogy lehetnék én modell!

A tündér-pillangó rásandított a poszterre és aztán megint Borira.

- De hát neki is van anyajegye?’

Bori megint elnevette magát, mert Cindy Crawfordnak valóban ott volt az az apró anyajegy az arcán, amely viszont nemhogy hátrányt jelentett volna, hanem még inkább hozzájárult a szépségéhez.

-Na jól van kedves Dorfán! Erről majd még beszélünk máskor, de most el kell mennem a szomszédba, mert megígértem Áurica nénnek, hogy segítek neki valamit. Addig te maradj itt és pihenjél, mert ez tesz a legjobbat a szárnyadnak. . -mondta Bori, és aztán ment is, mert ő nem az a fajta volt, aki nem teljesíti az ígéreteit.

…………………………………………………………………………………………………

II fejezet: A Cigánypap

Torda melletti Túr, a néhai Halmágyi tanárelvtárs szolgálati a háza ; 1989.juliús.28; 12 óra 02 perc

- Azt hiszem most már teljesen megkötött a ragasztó. Ki kéne próbálni, hogy mire jutottunk. Szóval, akkor most kezd el szép lassan, óvatosan mozgatni a szárnyaidat.

Nos, ezeket mondta Bori, amikor a délidő beköszöntött, mire a tündér-pillangó nem teketoriázott tovább, hanem szép óvatosan mozgatni a szárnyait.

És habár az volt az érzése, hogy a sérült szárny kissé merevebb, nagy örömére mégis azt tapasztalta, hogy megint képes uralni annak mozgatását, irányítását.

-Úgy érzem, hogy egész jól működik a sérült szárnyam. -mondta a tündér-pillangó, amire Bori is rábólintott.

-Én is úgy látom! Hát akkor próbálj meg felemelkedni a levegőbe.

Na erre Dorfán egy nagyot nyelt, és aztán szárnycsapkodásait felgyorsítva elrugaszkodott az asztal felületétől.

-Juhhhhúúú! Tudok repülni! Tudok repülni! Köszönöm Bori! Nagyon köszönöm!

És biza a következő pillanatban már ezt kiabálta, mert a ragasztott szárnya tökéletesen működött.

És persze, hogy Bori is tapsolni kezdett, hogy aztán amikor túl voltak a siker által táplált eufórián, Dorfán rászálljon a lány vállára.

-Mégy egyszer köszönöm, amit értem tettél kedves Bori. De most sietnem kell, mert amint már a tegnap is meséltem neked, a Lűdérc azóta már biztos bemérte, hogy hol vagyok. És biztos vagyok benne, hogy a zsoldosai is nemsokára megérkeznek, hogy elkapjanak engem.

-Milyen zsoldosok?

- Jaj, igen! A nagy zavarodottságomban elfelejtettem erről szólni. Hát kérlek szépen, azt is tudnod kell, hogy a Lűdérc csak kétnaponta jön elő a fészkéből., és akkor is csak ha besötétedett, mert másként a nappali fény megöli őt.

Ez azonban nem jelenti azt, hogy addig nyugodtan ellehetek, mert simán el bírja intézni, hogy a fizetett zsoldosai eljöjjenek ide a nap bármelyik időszakában és elkapjanak engem.

Nos, most elsőre, ezekkel a fickókkal szemben kell bebiztosítanom a saját védelmemet. Ez pedig azt jelenti, hogy amilyen gyorsan csak lehet, ki kell sietnem a hasadékhoz Pontosabban mondva, ahhoz a sziklához, amelyet úgy hívnak, hogy a Cigánypap. Gondolom ismered?

Mielőtt válaszolt volna Dorfán kérdésére Bori elmosolyodott, ugyanis elvétve se lehet olyan túri lakosba botlani, aki ne ismerné ezt a Cigánypap nevet viselő, oszlopszerű sziklát. Amely a hasadék szélei felől nézve teljesen úgy néz ki, mintha egy embert ábrázoló szobor lenne.

-Persze, hogy ismerem!

-. Nos, ezzel kapcsolatban. még egy utolsó kérésem volna hozzád, és aztán tényleg békén hagylak. Kedves Bori, arra szeretnélek kérni, hogy jőj velem te is, mert ebben a pillangó testemben, képtelen vagyok életre kelteni a Cigánypapot.

-Mit is mondtál? Hogy a Cigánypapot életre akarod kelteni?

-Igen jól hallottad! Életre tudjuk kelteni, ha eljössz velem és az egyik repedésébe elrejtett zacskóból tündérport szórsz rá. Nagyon fontos lenne, mert amint mondtam, nem csupán a Lűdérc, de sok más veszély is leselkedhet rám. Merthogy mielőtt elindulnánk ide a Földre, otthon Tündérhonban mindig elmondják, hogy ha bajba kerülünk, akkor a Cigánypapot kell életre keltsük, azért, hogy megvédjen bennünket.

-Hmmm!

Bori nem igazán tudta, hogy mit higgyen el és mit nem. Hiszen már az is hihetetlen dolognak számított, hogy a sors összehozta ezzel a beszélő pillangóval, aki állítólag a hasadékban található Tündérek Péstyiráján keresztül érkezett ide a Földre.

Viszont olyasmire, hogy a Cigánypapot életre lehet kelteni, még csak a legmerésszebb fantáziáiban sem gondolt.

Na de itt egyetlenegy dolog az, ami számit. Mégpedig az, hogy neki segítenie kell ennek a bajba jutott kis tündér-pillangónak.

- Menjünk! De ha nem bánod a biciklimmel fogok menni.

És aztán őt percbe sem telt bele, mert Bori máris elhagyta a Műkesi[64] sarkán álló szolgálati házat.

Kezdetben a Falu Útján lefelé haladt, el a Régi meg az Új Iskola előtt, aztán el a Bádiu doktor háza elött, aztán el a Kuci Jóska háza melletti álló tejcsarnoknak nevezett kis épület elött, aztán el a Néptanács épülete előtt.

Na és amikor a Fogadóhoz[65] ért ott már nem Szityia[66] felé ment, hanem jobbra kanyarodott, el a Bolt, aztán el a posta, aztán el a román pap, aztán el a katolikus kántor Tótyi Jóska háza előtt és aztán el a katolikus templom előtt.

Ezután pedig egy balra kanyarodás következett a Doszúj[67] felé, melynek főútján haladt egész az elágazásig, ahol a bal oldali útszakaszt választotta.

Innen már nem sok kellett ahhoz, hogy a falu házait elhagyja, és Koppándi erdő irányába folytassa a karikázást.

Ámde az erdőig már nem ment el, hanem a Décsenge árkának nevezett, sziklás, vályúszerű mélyedés után közvetlenül, leugrott a bicikliről, és aztán azt maga mellett tolva balra tért a Túri-hasadék irányába.

Na és aztán így haladt a birkák által rövidre legelt füves területen, míg oda nem ért ahhoz a helyhez, amelynek közelében a Décsenge árka beletorkolt a hasadékba.

…………………………………………………………………………………………………

Túri-hasadék; 1989.július.28; 14 óra 10 perc

Valahányszor erre vezetett az útja Bori mindig megcsodálta a természet eme csodálatos műalkotását, mely egy a hasadék mélyéből induló, annak széleitől teljesen elkülönülő, kúp alakú magaslat legtetejéről tört az ég felé.

- Ugye milyen szép? Pont úgy néz ki, mintha egy szobor lenne. -mondta a lány, miközben a Cigánypap oszlopa felé mutatott.

- Az bizony! – válaszolta Dorfán, és aztán követte is a hasadék mélye felé induló Borit, aki számára ez volt az egyetlen módja annak, hogy feljuthasson a magaslat legtetejéből kiinduló sziklatömbhöz.

Na szóval így ereszkedett le először a mélybe, hogy aztán felfelé vegye az irányt, ahol a kis tündér-pillangó már várt rá.

-Na Bori! Most akkor én rá fogok szállni a Cigánypap talapzatának azon pontjára, amely alatt egy olyan ajtó van elrejtve, amely csak akkor nyílik meg, ha mi tündérek érintjük meg. .

Aztán ha az ajtó kinyílt, neked csak annyit kell tenned, hogy kiveszed a mögötte feltáruló mélyedésből azt a kis erszényt, amelyben tündérport tartalmaz.

Me’ biza ezért hívtalak ide, mert egy árva tündér sem tartózkodik most itt a hasadékban, aki ezt megtehetné helyetted.

És mert Bori egyetértően bólintott, a kis tündér-pillangó nem késlekedett tovább, hanem rá szállt

a Cigánypap oldalfalára, hogy aztán abban a pillanatban, hogy visszarepült a lány vállára, a megérintett sziklarészből hirtelen kitörő aranyszínű fénysugarak lövellése vegye kezdetét.

Ámde mindez nem tartott sokáig, mert a fénysugarak gyorsan meg is szűntek, miáltal azon a helyen, amelyet fényárjuk addig eltakart, egy nagyjából kétöklömnyi széles mélyedést váljon láthatóvá.

- Ezt nem hiszem el! Biztos álmodom! - mondta Bori, majd párszor ki-becsukta a szemeit, hogy hátha csak képzelődik.

Ámde hiába tette, mert a mélyedés továbbra is ott volt, szinte kínálva magát arra, hogy valaki megvizsgálja a belsejét.

- Sajnos, egy szem igazi ember formátumú tündér sem tartózkodik most a hasadékban. Szóval ezért van az, hogy ide hívtalak. Merthogy most be kell nyúlnod ebbe a lyukba, és ki kell venned onnan azt az erszényt, amely a legmélyén lapul. – mondta Dorfán, mire Bori óvatosan belenyúlt a mélyedésbe, ahol ujjbegyei mindjárt érzékeltek is valami finom tapintású anyagot.

Na és aztán nem is húzta tovább az időt, hanem rámarkolt és kivette az erszényt, melyet aztán maga elé tartva mutatott a tündér-pillangónak.

- Ez lesz az! Na akkor most bontsd ki, nyúljál bele, és aztán addig szórjál a benne lévő tündeporból a szikla köré, ameddig nem szólok, hogy elég.

Borinak pedig nem kellett kétszer mondani, mert máris bontotta kifelé az erszényt, és aztán pont ahogy Dorfán kérte, elkezdte körbe hinteni az annak tartalmát képező zöld porral a Cigánypap talapzatát.

Na és láss csodát, mert a szikla, miközben tejfehér színbe váltott egy finom remegésbe is belekezdett.

- Elég lesz ennyi! - kiáltotta a tündér-pillangó, mire az oszlop remegése megszűnt, és azt lehetett látni, hogy a gyurmaszerűvé megpuhult sziklát láthatatlan kezek kezdik el formázni mindaddig, míg annak ki nem alakulnak a lábai, a törzse meg a karjai.

Na de ez csak a kezdet volt, mert a következő pillanatban, egy a hasadék mélyéről érkező, egyre erőteljesebben kongó hang vonta magára a figyelmüket.

És biza nem kellett hozzá sok idő, hogy kiderüljön, hogy ezt a kongó hangot, egy a mélyből felfelé tartó és az útjába kerülő szikláknak ütköző gömb alakú kődarab okozta.

Na és amikor az egy futball-labdánál kissé nagyobb kődarab rápattant a Cigánypap legtetejére, Bori mindjárt rájött, hogy ez csakis annak a valaha a mélybe zuhanó fejrésze kell, hogy legyen.

Merthogy annak idején Zsiguca azt mesélte neki, hogy amikor a hatvanas években Nákuj Nélu [68] felmászott ennek az ember formájú oszlopnak a tetejére, annak a fejrésze letört, és legurult a hasadék mélyére.

És aztán mindjárt be is bizonyosodott, hogy valóban jól gondolta, amit gondolt.

Ugyanis pár pillanattal azt követően, hogy a labda alakú szikladarab megállapodott a már kiformálódott testen, az oszloppal való érintkezési pontjain hirtelen beinduló vörös szikrák kezdtek el repkedni a levegőben.

Na és ezekről mindjárt kiderült, hogy annak a folyamatnak a részei, mely arra irányult, hogy visszahegessze a valaha letört fejet a hozzátartozó testhez.

Aztán amikor a fej minden egyes része is kialakult, az emberi szobor tejfehér felületén különböző színhullámok kezdtek el kavarogni, melyek minden egyes testrészletnek megadták a hozzáillő tökéletes festékárnyalatot.

Szóval így történt meg, hogy a termetes, széles vállú férfi haja szakálla és bajusza a barna legsötétebb árnyalatára, a felsőtestét fedő ing fehérre, a cipői meg a nadrágja feketére lettek színezve.

Na persze, hogy a mindezt végignéző Bori hátrahőkölt a hatalmas termetű férfi láttán, amit Dorfán is észrevett, és ezért mindjárt azon volt, hogy megnyugtassa őt.

- Ne féljél tőle! Mert ő lesz a védelmezőnk.-mondta a tündér-pillangó királynő, és aztán mindjárt folytatta is a mondanivalóját.

-Menj bátran oda a közelébe, mert neked kell felébresztened őt. Mégpedig úgy, hogy erőteljesen meg kell, hogy pöcköld az orrát.

-És ezzel mit csináljak? – kérdezte Bori miközben az erszényre mutatott.

- Csak tedd el! Ki tudja mire lesz még jó. -válaszolta Dorfán, mire Bori zsebre vágta az erszényt, és aztán odalépett a Cigáypap elé, majd egy határozott mozdulattal megpöccintette annak orrhegyét.

És bizony a következő pillanatban egy halk sikoly hagyta el a száját, mert a pöccintés hatására, a Cigánypap szemei hirtelen kipattantak.

A nagydarab fickó pár másodpercig farkasszemet nézett az előtte álló lánnyal, majd miután rábandzsított a saját megpöccintett orrára egy akkorát tüsszentett, hogy Bori haja menten úgy nézett ki, mint a szél által széjjelkapott szénaboglyák.

Na de ez csak a kezdet volt mert miután megropogtatta elgémberedett végtagjait, az óriás újból rámeredt a közben hátrafelé lépkedő Borira.

-Mi történt? És te ki vagy? És miért ébresztettél fel?-kérdezte a meglepettségtől megmukkanni sem bíró lányt, aki helyett Dorfán magyarázta el neki, hogy tulajdonképpen mi járatban is vannak ott.

Na és ahogy a tündér-pillangó egyre előrébb jutott a mondanivalójában, a Cigánypap egyre gyakrabban bólogatott, hogy aztán a legvégén féltérdre ereszkedjen.

-Szeretett Dorfán királynő! Én a Cigánypap, ezúton megfogadom, hogy mindent megteszek azért, hogy megvédjelek téged és ezt a lányt a Lűdérctől meg a zsoldosaitól.

-Micsoda? Királynő? – kérdezte Bori meglepetten.

-Az bizony te lány? Ő ott a válladon nem más, mint Tündérhon királynője.-mondta a Cigánypap, hogy aztán mindjárt egy a tündérek királynője felé intézett kérdéssel folytassa.

-Na és akkor most, hogyan tovább felség?

- Nos kedves Cigánypap! Először is köszönöm, hogy felajánlottad szolgálatodat. Mielőtt a kérdésedre válaszolnék, tudnod kell, hogy biztos vagyok benne, hogy a Lűdérc már bemért engem.

Ez azt jelenti, hogy azt követően, hogy megszólaltam, tizenkét óra elmultával ő már pontosan tudja, hogy merre járok, hol tartózkodom. Szerencsére még nincs besötétedve, mert ő csak napnyugta után tud előjönni a fészkéből.

Na de ez nem jelenti azt, hogy addig nyugodtan várakozhatok, mert neki rengeteg zsoldosa van, akik a parancsára bármikor itt lehetnek, hogy elkapjanak.

Ezért kedves Cigánypap, neked az lesz a feladatod, hogy ezekkel az esetlegesen felbukkanó zsoldosokkal szemben védjél meg.

Az lenne az ideális, ha meg tudnám oldani, hogy me éjjel egy óráig nem tudna elkapni a Lűdérc. Mert akkor nyílik meg a Tündérek Barlangjának a falában az a rés, amelyen keresztül visszamenekülhetnék Tündérhonba.

De sajnos, ennek nagyon csekély az esélye. Na de mindenesetre, most az a lényeg, hogy addig legalább a zsoldosai ne kapjanak el.

Úgy gondolom, hogy most az lenne a legjobb, ha visszamennénk a Rétre, hogy végre hozzájuthassak ahhoz virágpor mennyiséghez, amiért idejöttem. -válaszolta a tündér-királynő, hogy aztán az egyik közeli sziklára való átrepülését követően Borit szólítsa meg.

-Kedves Bori! Neked nagyon szépen köszönök mindent. Mostantól fogva nem nyaggatlak tovább, mert innentől kezdve a Cigánypap megvéd engem. Akarom, hogy tudjad, hogy amennyiben valamilyen csoda folytán megúszom ezt az egészet, akkor meg fogom hálálni a kedvességedet. De sajnos ennek nagyon kicsi az esélye, mert a Lűdérc ereje messze túltesz még a Cigánypapén is.

Ámde hiába mondta ezt neki Dorfán, mert Bori csak a fejét rázta.

- Szó sem lehet róla! Ha belekezdtem végig is csinálom. És nem érdekel, hogy milyen erős és félelmetes ez a Lűdérc. Addig nem tágítok mellőled, míg nem látom azt, hogy biztonságosan berepültél a Tündérhonba vezető résbe. – válaszolta a lány, mire a tündér-pillangó felreppent a szikláról, és aztán finoman megérintette a lány dús ajkait.

- Most elmondhatod magadról, hogy téged megpuszilt egy tündér. Jószívű vagy és bátor. Bármiként is alakuljon ez az egész történet, ameddig csak élek, nem felejtem el, hogy segítettél nekem...És tudd meg, hogy nekem te vagy a legszebb a világon...Szerintem az anyajegy az arcodon, csak még szebbé tesz.

Aztán hogy ezt megbeszélték, a most már hármasra bővülő társaság elhagyta az oszlop hiányában teljesen csupasznak ható kúp formájú magaslatot.

Na és persze, hogy ezúttal is először lefelé, majd aztán fel, a hasadék teteje felé kellett haladniuk azért, hogy kiérjenek a hasadék tetejére, ahol Bori a biciklijét hagyta.

Egy lépés, aztán még egy, és hasadékot a Décsenge-árka felőli oldalon övező Kis-Kőhegyének [69] lapos, füves része máris kirajzolódott a meredek kaptató miatt igencsak lihegő Cigánypap és Bori előtt.

Na de ahogy kiértek a hasadékból, mindjárt meg is torpantak, mert az otthagyott bicikli mellett négy fickó állt, akiknek motorjai valamivel odébb voltak leparkolva.

- Ezek ők lesznek! A Lűdérc zsoldosai! – mondta ijedt hangon Dorfán és aztán újból rászállt a Bori vállára.

És biza a négy fickó sem maradt rest, mert amikor észrevették a hasadékból előbukkanókat, az egyikük felkapta a Bori biciklijét, majd mindannyian megindultak a hasadék széle felé.

Na és aztán addig közelített a négy marcona alak míg az egyikük kezében tartott téglalap alakú szerkezet hangos sípolásba nem kezdett.

-Ők azok! Ott a pillangó a lány vállán.- mondta társainak a szerkezetet lehalkító kecskeszakállas fickó, majd Dorfánra mutatott.

Ekkor a mellette álló nagy harcsabajszot viselő társa elégedetten bólintott a fejével, majd a kezében tartott fura szerkezettel, amely úgy nézett ki, mint egy puska csövéből kinyíló esernyő, ős is rámutatott a Bori vállán pihenő Dorfánra.

-Hozzád beszélek te lány! Tudnod kell, hogy se veled, se a melletted álló a melákkal nincsen semmi bajunk. Mi csupán a válladon pihenő pillangót szeretnénk befogni. Szóval légy szíves hessegesd el őt, hogy emelkedjen a levegőbe. Ha megteszed, akkor visszaadjuk nektek a biciklit, és aztán ki-ki mehet az Isten hírével.

A motoros szavainak hallatán Bori összevonta a szemöldökeit, és aztán ódaszolt a vállán pihenő Dorfánnak.

- Repülj el! Menekülj le a hasadékba!

De hiába biztatta, Dorfán egy tapodtat sem mozdult.

- Fölösleges elrepülnöm. Mert az a szerkezet, ami annál a bajszos fickónál van, nem más, mint egy tündér-befogó. Mihelyst a levegőbe emelkednék, azonnal utánam lőnék azt a csövébe dugott esernyőféleséget, amely pillanatok alatt utolérne és aztán egy hálót vetne rám. De még ha ezúttal meg is úsznám, hogy elkapjanak, akkor azzal a másik géppel, amely az imént sípolt, bárhol megtalálhatnak. Merthogy az egy úgynevezett tündér-bemérő szerkezet. Szóval hiába menekülnék, mert úgyis megtalálnak.

Na persze, mindezt a motorosok is hallották, és miután Dorfán befejezte mondanivalóját, a Bori biciklijét toló kopasz vette át szót.

- Hát igen! Pontosan ezt akarjuk. És hidd el, hogy ti ketten akkor jártok jobban, ha azt teszitek, amit mondunk. Na akkor, még egyszer elmondom neked te lány, hogy hessegesd már el azt a pillangót a válladról.

- Szó sem lehet róla! Őt csak a testemen keresztül fogjátok foglyul ejteni!

A lány elutasító válaszának hallatán a Kopasz arcára egy gonosz vigyor rajzolódott ki, hogy aztán ujjának felemelésével mintegy intsen a tündér-befogó szerkezetet markoló Harcsabajszosnak.

Amaz pedig menten kilőtte puskájából az esernyőféleséget, mely egy szemvillanás alatt odaért Bori elé, és aztán egy aprószemű hálót vetett ki magából, mely pillanatok alatt rátekeredett Borira meg a vállára telepedett tündér-pillangóra.

-Én szépen szóltam! Csakis egyedül magadnak köszönheted, hogy most te is szorult helyzetbe kerültél. -mondta önelégülten a Kopasz, majd intett a mellette álló tömzsi társának, hogy odamehet elkapni a háló fogságába kerülő tündér-pillangót.

És biza a Tömzsit máris megindult, ámde amikor az útjába kerülő Cigánypap közelébe ért, nem állta meg, hogy rá ne kiáltson.

-Állj odébb te mamlasz!

A megszólítás hallatán a Cigánypap szeppent arcot vágott és aztán ellépett a Tömzsi útjából, aki még mielőtt tovább haladt volna, diadalmas tekintettel nézett vissza a hangosan kuncogó haverjaira.

Na de azt már nem érte meg, hogy tovább haladjon, mert a Cigánypap egy olyan hatalmas pofont kevert le neki, hogy azonnal kiköpte az egyik fogát, amely olyan sebességgel repült ki a szájából, hogy menten kiütötte az egyik arra repülő bogarat.

Ámde ezzel még mindig nem értek véget a szerencsétlen Tömzsi megpróbáltatásai, mert a következő pillanatban a Cigánypap a gallérjánál meg nadrágszíjánál fogva a magasba emelte őt, és aztán úgy elhajította a száz kilónál jóval súlyosabb motorost, mintha az csak egy rongybábú lett volna.

Bezzeg erre mindjárt eltűntek az önelégült vigyorok a másik három motoros arcáról, akik közül a Harcsabajszos rontott neki elsőként a Cigánypapnak, és aztán a kezében tartott tündér-befogó szerkezet puskaszerű nyelével egy erőteljes ütést indított annak fejére.

Igen ám de ahogy a túriak mondják, a Cigánypap sem állt ott a kezével a seggében, hanem alkarjával kivédte az ütést, amitől a puskaszerű szerkezet úgy meggörbült, mint egy kifli.

Na de nemcsak arról gondoskodott, hogy a rámért támadást kivédje, hanem a szabad bal kezével egy kemény pofont mért rá a Harcsabajszos pofájára.

És biza a porul járt fickónak mindjárt bebandzsítottak a szemei, miközben az orrából kiugró vastag takony teljesen belepte a széles bajszát.

Ámde ő ezzel szemmel láthatólag nem igazán volt képes törődni, mert az erőteljes pofon hatására teljesen elveszítette a józan ítélőképességét.

Mindezt pedig az támasztotta alá, hogy a pofont követően hirtelen elfordult a Cigánypap elől, és aztán üres tekintettel meg botorkáló, akadozó léptekkel megindult a Koppándi-erdő felé, hogy aztán pár méterrel odébb összeessen.

Na de a Cigánypapnak nem igazán maradt ideje arra, hogy a Harcsabajszos fölötti győzelmét ünnepelje, mert ezúttal a Kecskeszakállas és a Kopasz egyszerre érkező támadásával kellett szembenéznie.

És biza mire észbe kapott volna, neki is lekevertek két jókora sallert.

Na de a Cigánypapnak ez csak amolyan keringőre való meghívásnak bizonyult, mert azonnal viszonozta is a kapott pofonokat, amelyekre a két motoros újabbakkal válaszolt.

Ezzel pedig kezdetét vette egy kemény pofonpárbaj, amely egy idő után odáig fajult, hogy a Kecskeszakállas és a Kopasz már azt se tudta magáról, hogy fiú-e vagy lány.

És ha kezdetben még keményen állták a sarat, hát bizony egy idő után észre se vették, hogy a Cigánypap kiállt közülük hagyva, hogy most már csak ők ketten osszák egymásnak a pofonokat.

Suppsz egy pofon ide, suppsz egy pofon oda, majd miután a két fickó térdre esett, a Cigánypap adta meg nekik a kegyelemdöfést egy-egy istenes tarkóra mért maflással.

Na és aztán ha már újból bealtatta pár pofonnal a közben magához térő Tömzsit meg Harcsabajszost, a derék Cigánypap nekilátott és kiszabadította Borit meg Dorfánt a rájuk tekeredő háló fogságából, majd utóbbi tanácsára ripityára törte a tündér-bemérő szerkezetet.

-Na ez már igen! Ezeket szépe elintézted! -mondta tündér-pillangó, mire a Cigánypap csak elgyintett egyet a kezével, hogy aztán a szemei felcsillanjanak, amikor tekintete a közelben leparkolt Harley-Davidsonokra tévedt.

- Na úgy látom, hogy a Jóisten gondoskodott róla, hogy ne kelljen gyalog mennem. Me’ amint láttátok nem kenyerem a mászkálás.

Na biza így elmélkedett a hatalmas termetű Cigánypap, majd odasétált és beindította az egyik Harleyt, amellyel aztán szép lassú tempóban követte a biciklijén haladó Borit, akinek vállán most is ott pihent Dorfán a tündér-pillangó királynő.

Bori csendben tekerte a biciklijét, miközben a még kora gyerekkorában Farkas Gizi nénitől hallott Lűdércről, Tisztátalanról, Prikolicsról, meg számos más mitikus lényről szóló történetek futottak végig az agyán.

Felnőtt fejjel puszta ,,gyerekmesékként” könyvelte el ezeket, azonban most, hogy belekeveredett ebbe a Tündekirálynős-Lűdérces történetbe, teljesen megváltozott a hozzáállása velük kapcsolatban.

-Te Dorfán! Kérdezhetek?

-Persze!

- Mesélted, hogy a Lűdérc is[70]megtámadhat bennünket, ha beesteledik. Azt is mondtad, hogy erősebb, mint a Cigánypap. Mégis mit tudsz te erről a Lűdércről? Van valamilyen módja, hogy védekezzünk vele szemben?

-Sajnos, nem ismerem a gyenge pontjait neki. Az viszont biztos, hogy ő más tészta lesz, mint ezek négyen voltak. Azt mondták nekem otthon Tündérhonban, hogy vele szemben még a Cigánypap sem elég. Úgyhogy fogalmam sincs, hogy mi lesz holnap.

- Csak azért kérdeztem ezt, mert még kislány koromban, a túriak rengeteg történetet meséltek nekem a Lűdércről. Különösen arra a történetre emlékszek, amikor egy idevaló túri embernek sikerült sarokba szorítania őt. Erről az esetről ketten is meséltek nekem. Ez egyik egy kedves túri öregasszony, akit Farkas Gizi nén’nek[71] hívnak, míg a másik a gyerekkori barátnőm volt az, akit Búbúkának[72] hívnak.

Nos, nem tudom, hogy ennek mennyi lehet az igazságalapja, de ezek után, amik most történtek arra gondoltam, hogy megkeresem ezt a Gizi nén’t is megkérem, hogy újra mesélje el nekem ezt a történetet. Me biza rég hallottam ezt a történetet is már csak homályosan emlékszem a részleteire.

És aztán ki tudja, hogy nem hallak tőlle valami olyan újdonságot erről a Lűdércről, ami a segítségünkre lehet.

- Rendben Bori! Legyen ahogy akarod. Addig én meg a Cigánypap elleszünk lent a Réten. Mert bármi is történjen, nekem mindenképpen jót fog tenni, ha megfelelő virágpor mennyiséget veszek magamhoz.

III fejezet: Nagy Károly arannyal bevont zsebórája

Torda melletti Túr; 1989.július.28; 15 óra 30 perc, Farkas Gizi nén’ háza, Zsiga Sanyiék szomszédjában

-Ki az? ..Há’ te vagy az Borika. Na gyere bé!-mondta Gizi nén’, mire a nyitott ajtójú konyha ajtaján kopogó Bori bement és puszit adott a két orcájára, és aztán helyet foglalt a vendégek számára kialakított hosszúkás kanapén.

- Jaj, drágó Gizi nén’! Há’ úgy örvendek, hogy végre beszélhetek magávól.

- Na, csak nincs valami baj?

- Há’ nem is tudom, hogy kezdjem. Emlékszik még maga, hogy amikor kicsi vo’tam, mennyit mesélt nekem?

-Persze, hogy emlékszem. De tudad mit! Előszörs vegyél ebből az almás tésztából[73]. Aztán utánnó majd elmondad, hogy mit is szeretnél.

Bori pedig hallgatott a drága öregasszonyra és csak azután folytatta mondanivalóját, miután elfogyasztott két szeletet a finom almás tésztából.

- Gizi nén’ drágó! Emlékszik még arra, hogy amikor kicsi voltam, mennyit mesélt nekem maga itt ebbe’ a konyhába a Fehéremberről, Tisztátalanról, Prikolicsról, is a Lűdércről?

-Há’ hogyne emlékeznék! Is arra is emlékszek, hogy öste amikorra már besütétedett, annyira féltél, hogy már nem mertél hazamenni. Mindig a szüleid gyüttek érted.

Na ezen jót kacagtak[74] mindketten, hogy aztán Bori gyorsan rátérjen a lényegre.

- Emlékszem rá, hogy annak idejin azt mesélte, hogy Búbúkának a dédtátija a Nagy Károly, egyszer elkapta a vasvillájávol a Lűdércet! De már nem emlékszem pontosan a részletekre. Elmesélné még egyszer, hogy is történt ez?

Gizi nén’ szürkéskék szemei felcsillantak, hogy aztán rövid gondolkodási időt követően nekilásson, hogy újból elmesélje a szóban forgó történetet.

- Há’ hogyne emlékeznék rá! -válaszolta, és aztán még mielőtt a konkrét történetre rátért volna, szokásához híven, ejtett pár szót a néhai Nagy Károlyról.

-Hej, me’ biza a Nagy Károly erős ember vo’t. Is ráadásul még nagyan verekedős is. Nagy darab férfi vo’t is a kacar[75] mindig ott volt a csinturájábó[76].

Egyszer elment az ökresszekérrel Peterdre, me’ azok elhajtották a teheneit. Há’ a peterdiek körbeállták, hogy megverjék. De ő nem ijedt meg, hanem kiszedte a tinzsalát[77] a szekérből is egy lánccol a kezihez kötette.

Is biza a peterdiek amikor látták, hogy nem fél, nem mertek nekimenni, hanem inkább visszaadták a teheneit.

Há’ az úgy volt, hogy a régi időkben a Lűdérc nagyan orcátlan vo’t, is sok bajt okozott az embereknek.

Ez főleg abból adódatt, hogy minden, amit arany fedett, annak teljesen a bolondja vo’t ez a Lűdérc koma,

Me’ ha megláttó, hogy valakinél ilyesmi van, akkor minden áron azan vo’t, hogy elvegye tőlle